ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2023 р. 	Справа № 520/22744/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.12.21 року у справі № 520/22744/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а саме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а саме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року, розмір якого обчислити за методикою, визначено постановою КМУ від 08.02.1995 №100;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі № 520/22744/21 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі №520/11612/2020, а саме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а саме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року, розмір якого обчислити за методикою, визначено постановою КМУ від 08.02.1995 №100 у розмірі 8000,00 грн. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1  компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі № 520/22744/21 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неправильність застосування судом першої інстанції принципу співмірності в контексті зменшення розміру суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки це суперечить правовій позиції Верховного Суду у справі № 825/598/17. Також вважає, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення не було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо розрахунку середнього заробітку, наведені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що у відповідності до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.01.2019 року №11, лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 27.12.2018 року № 254 з військової служби в запас, виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з – 14.01.2019 року (а.с. 6). 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, яке набрало законної сили, було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14 січня 2019 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14 січня 2019 року.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 03 січня 2017 року по 14 січня 2019 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 03 січня 2017 року по 14 січня 2019 року.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 12.08.2021 року по 12.08.2021 року, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020 нараховано суму - 15 713,32 грн (а.с. 8).
Позивачем зазначено, що 12.08.2021 року відповідачем з ним проведено повний розрахунок при звільненні, а саме нараховано на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк»  суму - 15 713,32 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.01.2019 року по 30.11.2020 року. Суд першої інстанції дійшов висновку, що сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить - 334 492,8 грн. З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та Верховного Суду, наведені у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 8000,00 грн.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 
Спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в Національній поліції України, зокрема не встановлює відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому поліцейському, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Водночас такі питання врегульовані КЗпП України, а саме його статтями 116, 117, які належить застосовувати до спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція була наведена в постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19.
Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
У відповідності до ч. 2 статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція була наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.
За встановлених у цій справі обставин, повний розрахунок з позивачем після виключення його зі списків особового складу 14.01.2019 року, відповідачем проведений 12.08.2021 року шляхом виплати на виконання рішення суду від 30.11.2020 року належних станом на час звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення.
У зв`язку із наведеним, враховуючи, що повний розрахунок з позивачем при звільненні відповідачем проведено поза межами встановленого ст. 116 КЗпП строку, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування.
Разом з тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо зменшення належного до виплати позивачу розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, виходячи з наступного.
У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду наведеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Вищевказана правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2021 року у справі № 200/10368/20-а.
У відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається  відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. 
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Відповідно до п. 5, п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих/календарних днів.
За змістом положень Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, для розрахунку як середньоденного, так і загального розміру середнього грошового забезпечення позивача належить використовувати не робочі, а календарні дні.
З матеріалів справи встановлено, що згідно довідки-розрахунку середнього заробітку позивача, виданої військовою частиною НОМЕР_1 21.12.2021 року за №10/3965, розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача зі списків особового складу, а саме: листопад-грудень 2018 року, становить – 21254,20 грн. (листопад 10627,10 грн. + 10627,10 грн. грудень).
Кількість календарних днів у листопаді 30; у грудні 31.
Середньоденний заробіток – 348,43 грн. (а.с. 22).
Не є спірною обставиною у цій справі, що повний розрахунок з позивачем після його звільнення відповідачем проведений 12.08.2021 року шляхом виплати на виконання рішення суду від 30.11.2020 року сум компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексації грошового забезпечення, у розмірі - 15 713,32 грн. 
З огляду на приписи частини 5 ст. 308 КАС України, у відповідності до яких суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, враховуючи, що позивачем заявлено позовні вимоги щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні до дня присудження йому заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а саме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року, колегія суддів здійснює обчислення належного позивачу відшкодування саме за заявлений ним період - з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року.
Кількість днів затримки розрахунку за період з 14.01.2019 року по 30.11.2020 року становить 687 днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2019 року по 30.11.2020 року становить – 239 371,41 грн. (348,43 грн. (середньоденна заробітна плата) х 687 днів затримки розрахунку). 
Згідно наданої на виконання ухвали суду апеляційної інстанції про витребування доказів від 07 липня 2022 року інформації про розмір усіх фактично виплачених позивачеві сум у день виключення його зі списків особового складу, а саме довідки про виплату грошового забезпечення від 02.01.2023 року №10/54, при звільненні позивачу було виплачено  – 6178,39 грн.
Отже, загальний розмір належних до виплати позивачу сум у день звільнення становив – 21 891,71 грн. (15 713,32 грн. + 6 178,39 грн.), а невиплачена при звільненні сума (грошової компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексації грошового забезпечення) по відношенню до загальної належної до виплати суми складає 71,78 % (15 713,32 грн. по відношенню до 21 891,71 грн.).
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачеві за час затримки розрахунку за період з 14.01.2019 року по 30.11.2020 року,  становить  – 171 820,80 грн. (що становить 71,78 % від 239 371,41 грн.).
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясував та не дослідив істотні для правильного вирішення цієї справи обставини, не встановив розміру відшкодування, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу з урахуванням обставин часткової виплати (не всіх) належних позивачеві сум при звільненні, що тягне пропорційне зменшення розміру відповідальності відповідача, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у вищевказаній частині з прийняттям нового судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частини 1 ст.  317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі № 520/22744/21 скасувати в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а сааме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року розмір якого обчислити за методикою, визначено постановою КМУ від 08.02.1995 №100 у розмірі 8000,00 грн. 
Прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 520/11612/2020, а сааме за період з 14 січня 2019 року по 30 листопада 2020 року у розмірі - 171  820 (сто сімдесят одна тисяча вісімсот двадцять) грн. 80 коп.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі № 520/22744/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко