Справа № 930/2162/21
Провадження № 22-ц/801/319/2023
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року	Справа № 930/2162/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого: Копаничук С.Г.
Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.
за участю секретаря Литвина С.С. 
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,  
відповідачі: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 21.11.2022 року, повний текст якого складений 28.11.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Царапори О.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю,  визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку і гаражу, - 

В с т а н о в и в :
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю,  визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку і гаражу. Вказала, що з червня 2009 року вона почала проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_4 в будинку його батьків по АДРЕСА_1 . Разом із ОСОБА_4 вони мали спільний побут та бюджет, вели спільне господарство, між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Під час спільного проживання вони разом побудували житловий будинок, площею 104,4 кв.м. та завершили будівництво гаража, який станом на 2009 рік був незавершений та мав лише стіни та покрівлю, по  АДРЕСА_1 .
Право власності на гараж було зареєстроване за ОСОБА_4 14.12.2012 року, а право власності на житловий будинок було зареєстроване за останнім ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. 
Зазначила, що   починаючи з червня  2009 по день смерті ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_2  вона постійно проживала разом із ним, що підтверджується довідкою  Брацлавської селищної ради №821 від 11.03.2021 року.Після смерті ОСОБА_4  відкрилась спадщина, до складу якої входить, зокрема, і житловий будинок та гараж, набуті ними  за час спільного проживання. Спадкоємцями першої черги за законом є батьки померлого  ОСОБА_4  –  відповідачі ОСОБА_2 і   ОСОБА_3 , інших спадкоємців немає. 
Вважає, що вона також має право на спадщину, зокрема на 1/2 частини спірного житлового будинку та гаражу, оскільки дані об`єкти нерухомості були збудовані за час їх спільного проживання та за їх спільні кошти.
Враховуючи викладене, просила суд:
-встановити юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 з червня 2009 року по 07.03.2021 року;
- визнати житловий будинок, загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 52.2 кв.м. та гараж на два автомобілі, загальною площею 39 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 ;
-визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаних житлового будинку та гаража.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 21.11.2022 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з червня 2009 року по 07.03.2021 рік.
Визнано житловий будинок, загальною площею 104.4 кв.м., житловою площею 52.2 кв.м. та гараж на два автомобілі, загальною площею 39.0 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину гаража, що розташовані по АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а у справі постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказала, що суд не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи достатніх, допустимих і достовірних доказів проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2009 по 07.03.2021 року.Надані позивачем в якості доказів довідки Брацлавської селищної ради від 11.03.2021 року, вказують лише на факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на момент смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 і не містять інформації про постійне їх проживання в період з 2009 по 07.03.2021. Квитанції про оплату ОСОБА_1 комунальних послуг також не є належним доказом у даній справі, оскільки оформлені вони за оплату комунальних послуг у житловому будинку за іншою адресою ,ніж адреса спірного житлового будинку та постійного місця проживання ОСОБА_4 . Показання свідків позивача, не підтверджують факт проживання останньої із ОСОБА_4 однією сім`єю в розумінні ст. 3 СК України. Крім того, місцем її реєстрації позивача є АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_1 , за якою проживав померлий ОСОБА_4 . Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 придбав спірний житловий будинок у 1990 році, а у 2006 року, отримавши будівельний паспорт із дозволом про капітальний ремонт цього будинку з добудовою веранди, здійснив на належній йому земельній ділянці капітальний ремонт та добудову до спірного житлового будинку і побудував гараж. Тому спірний житловий будинок і гараж, набуті ним за його власні кошти ще до знайомства із ОСОБА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Позивачем не надано доказів на підтвердження істотного збільшення вартості зазначеного майна внаслідок їх спільних із ОСОБА_4 трудових або грошових затрат, а тому її вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення їй у власність частини цього майна є безпідставними. За відсутності достатніх доказів були відсутні правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 однією сім`ю без реєстрації шлюбу і визнання спірного житлового будинку і гаражу об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення   суду   не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що на підставі державного акту серії ЯБ №386530 від 26.06.2006 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0591 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_3 (а.с.76).
Рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради №37 від 22.03.2002 року, ОСОБА_4 надано дозвіл на проведення капітального ремонту житлового будинку з добудовою веранди по АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_4 у відділі містобудування та архітектури райдержадміністрації замовити розробку будівельного паспорту на капітальний ремонт з добудовою веранди, в районі інспекції державного архітектурнобудівельного контролю отримати дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с. 80). 
Відповідно до дозволу про проведення будівельних робіт №56 від 22.03.2002 року, Немирівська інспекція державного архітектурно-будівельного контролю на підставі рішення виконавчого комітету Брацлавської селищної ради №37 від 22.03.2002 року надала дозвіл ОСОБА_4 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку з господарськими приміщеннями на земельній ділянці по АДРЕСА_3 . Встановлений строк закінчення будівництва березень 2004 року (а.с. 81)
Рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради №59 від 01.08.2006 року, надано дозвіл ОСОБА_4 на будівництво гаража на два автомобілі по АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_4 виготовити у відділі містобудування та архітектури при райдержадміністрації технічну документацію на будівництво (будівельний паспорт). Попереджено ОСОБА_4 про те, що проведення будь-яких будівельних робіт без технічної документації на будівництво є самовільним будівництвом і тягне за собою наслідки, передбачені ст. 97 Адміністративного кодексу України. Зобов`язано ОСОБА_4 в районній інспекції архітектурно-будівельного контролю отримати дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с. 96).
Відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт №46 від 12.09.2006 року, відділом містобудування та архітектури Немирівської райдержадміністрації ОСОБА_4 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва гаража на 2 автомобілі по АДРЕСА_3 . Строк дії цього дозволу до вересня 2008 року (а.с. 101) .
На замовлення ОСОБА_4 , КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» виготовило технічні паспорти на житловий будинок та гараж, що розташовані по АДРЕСА_3 . (а.с. 85-91, 92-94).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 16).
На день своєї смерті він проживав по АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входила громадянська дружина – ОСОБА_1 (а.с. 15). 
З довідки Брацлавської селищної ради № 821 від 11.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживала по АДРЕСА_1 разом із громадянським чоловіком ОСОБА_4 на день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14,16).
Як вбачається з накладної від 07.03.2021 року, ОСОБА_1 було надано ритуальні послуги на суму 1100 грн. (а.с.17).
Також в судовому засіданні судом було досліджено оригінали фотокарток, що підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (а.с 1220 та допитані свідки. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2009 року по 07.03.2021 року було повністю доведено достатніми, достовірними та допустимими доказами. Оскільки спірне нерухоме майно було придбане в період спільного проживання , суд на підставі ст. 74 СК України дійшов висновку , спірний житловий будинок і гараж є спільною сумісною власністю подружжя. 
Колегія суддів вважає, що з такими висновками погодитись не можна ,оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та застосував норми матеріального права ,а тому дійшов необгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою, другою статті 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина перша статті 36 СК України).
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі провадження № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:
«особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти; 
вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності; 
рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти». 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 490/6060/15, від 10 лютого 2021 року у справі № 383/49/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що:
«вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 указано, що: «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно».
Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Наведена судова практика свідчить про те, що питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
Щодо виникнення права спільної сумісної власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, то на нього поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Сімейним законодавством передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Статтею 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя – не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Тобто, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.
До такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц; від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15; від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19.
Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до змісту вказаних статей докази для підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми .
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 , на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 у період з червня 2009 року по 07.03.2021 року, посилалась на показання свідків, довідку Брацлавської селищної ради №821 від 11.03.2021 року і придбання ними під час фактичних шлюбних стосунків за рахунок спільних коштів житлового будинку та гаражу.
Однак, належних ,достатніх, допустимих і достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_4 у заявлений нею період із веденням спільного господарства та наявності спільного бюджету ,позивач суду не надала. Також не надано суду доказів внесення ОСОБА_1 будь яких особистих коштів у придбання спірного житлового будинку та гаражу ,побудову вказаного майна у заявлений нею період спільного проживання та здійснення нею витрат на капітальний ремонт чи добудову вказаного майна.
Одні лише покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,більшість з яких перебувають в родинних чи дружніх стосунках з позивачем, про проживання останньої в згаданий період із спадкодавцем однією сім`єю та застільні фотографії з ОСОБА_4 ,за відсутності інших об`єктивних письмових доказів , не є достовірними і достатніми доказами ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету.
Відсутні докази реєстрації їх за спільною адресою, отримання нею поштової кореспонденції чи відправлень за цією адресою ,виклику лікарів чи швидкої медичної допомоги , письмові чеки чи квитанції про оплату нею предметів спільного користування та інші об`єктивні письмові докази ,що вказували б на зазначений факт. 
Надані ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання і наявні у неї квитанції про оплату нею електроенергії, зважаючи на неоспорений факт такого проживання на час смерті ОСОБА_4 , не можуть бути достовірними і достатніми доказами проживання позивача і ОСОБА_4 однією сім`єю з червня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки містять відомості про оплату електронергії не за вказаним нею місцем їх спільного проживання, а за адресою по АДРЕСА_4 , платником за надані послуги у цих квитанціях зазначений ОСОБА_4 .
       Довідки Брацлавської селищної ради № 821 від 11.03.2021 року і №826 від 11.03.2021 року підтверджують факт проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 лише на момент смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 і не містять даних про їх спільне проживання в період із червня 2009 року по 07.03.2021 року, відтак не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості достатнього, допустимого і достовірного доказу на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2009 по 07.03.2021 року (а.с. 14-15).
За таких обставин, враховуючи відсутність допустимих, достовірних і достатніх доказів проживання позивачки із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2009 по 07.03.2021 року, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з червня 2009 року по 07.03.2021 року .
Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу 
Крім того, як вбачається із матеріалів справи,  ОСОБА_4   рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради  від 22.03.2002  було  надано дозвіл на проведення капітального ремонту житлового будинку з добудовою веранди по АДРЕСА_3 , а на підставі рішення виконавчого комітету Брацлавської селищної ради  від  01.08.2006 року   ОСОБА_4  отримав дозвіл  на будівництво гаража на два автомобілі по     
АДРЕСА_3 , на час прийняття Брацлавською селищною радою зазначених рішень житловий будинок по АДРЕСА_3 уже був збудований і перебував у власності ОСОБА_4 ,відтак твердження позивача про його спільне будівництво з ОСОБА_4 з червня 2009 по 07.03.2021 року не відповідає дійсності. 
Також безпідставним є посилання позивача на спільне будівництво ними в згаданий період гаража за вказаною адресою ,оскільки як вбачається з технічного паспорту ( а.с. 104) , вказаним у характеристиці роком побудови гаража «літ. Б» по АДРЕСА_3 є 2008 рік.
Оскільки у справі є докази фактичного набуття і побудови ОСОБА_4 зазначеного нерухомого майна до з червня 2009, а тому останнє у тому вигляді ,яке воно мало на цей час ,незалежно від часу подальшої реєстрації права власності на нього , являє собою особисту приватну власність ОСОБА_4 . 
Сам факт проживання позивачки із ОСОБА_4 на момент смерті останнього не є достатньою правовою підставою для визнання спірного житлового будинку і гаражу спільним сумісним майном та визнання права власності позивачки на частину цього майна. 
Будь-яких доказів понесених позивачкою особистих витрат на час будівництва спірного житлового будинку і гаражу за її власні кошти чи істотного збільшення його вартості внаслідок власних коштів чи трудової діяльності позивач не надала і матеріали справи не містять. 
Оскільки ОСОБА_1 не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_4 у період з червня 2009 по 07.03.2021 року, у визнанні набутого ним у цей час нерухомого майна спільною з ОСОБА_1 сумісною власністю і визнанні за останньою права власності на його частку його необхідно відмовити .
Вирішуючи спір суд першої інстанції вказаного не врахував і , за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обгрунтовувала свої вимоги , дійшов помилкового висновку про встановлення факту спільного проживання осіб однією сім`єю та задоволення інших її позовних вимог.
Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд порушив норми процесуального права , невірно оцінив докази, не звернув увагу на недоведеність обставин ,що мають значення для справи ,внаслідок чого дійшов необгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог , рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, з останньої підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_3 у розмірі 1389,24 грн за перегляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 21.11.2022 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , - відмовити
Стягнути з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_3 1389,24 грн. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий :                                                                               Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.