Номер провадження: 22-ц/813/1037/23 
Справа № 507/1130/20
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області про захист права власності та стягнення судових витрат, на рішення Любашівського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Вужиловського О.В. 12 березня 2021 року у смт. Любашівка Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 , Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Зеленогірської селищної ради від 14 липня 2020 року № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність», скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер №5123381400:02:002:0094 загальною площею 0,3387 га на ім`я ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати в сумі 5840 грн.
В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 10 червня 2020 року рішенням Любашівського районного суду Одеської області було задоволено його позов до Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області, та за позивачем визнано право власності на житловий будинок, позначений літерою «А», загальною площею 12,5 кв.м., житловою площею 12,5 кв.м., площа під забудовою 18 кв.м., по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 9842 грн.
ОСОБА_1 звернувся в Зеленогірську селищну раду з приводу отримання дозволу на розробку проекту відведення присадибної ділянки під успадкований житловий будинок, так як згідно погосподарської книги, за вказаним будинком рахувалась присадибна ділянка 0,50 га. Однак, йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту відведення присадибної ділянки, так як земельна ділянка за вказаною адресою була передана іншій особі. Так, 14 липня 2020 року Зеленогірською селищною радою Одеської області було ухвалено рішення № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність». Згідно вказаного рішення, земельна ділянка площею 0,3387 га, кадастровий номер 5123381400:02:002:0094, була передана у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , який і зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку. На підставі викладеного, ОСОБА_1 вважав вказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно порушує його права на спадкове майно.
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 12 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Зеленогірська селищна рада, будучи обізнаною про право власності апелянта на будинок, віддала присадибну ділянку, на якій розміщений вказаний будинок, у власність ОСОБА_2 . При цьому, як видно з особового рахунку № НОМЕР_1 погосподарської книги №82, успадкований апелянтом будинок мав площу присадибної земельної ділянки 0,50 га, на отримання у власність якої ОСОБА_2 не мав жодної юридичної підстави.
Сторони про розгляд справи на 31 січня 2023 року були сповіщені належним чином.
31 січня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем взагалі не надано доказів щодо конфігурації, розмірів земельної ділянки по АДРЕСА_1 відносно житлового будинку. А тому, на думку суду, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що внаслідок ухвалення рішення Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області про затвердження рішення Зеленогірської селищної ради від 14 липня 2020 року № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2 » були порушені його права на отримання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.
Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, з наступних підстав.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
За змістом ч.3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Любашівського районного суду Одеської області від 10 червня 2020 року у справі №507/461/20 за ОСОБА_1 було визнано право власності на житловий будинок, позначений літерою «А», загальною площею 12,5 кв.м., житловою площею 12,5 кв.м., площа під забудовою - 18 кв.м. по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 9842 грн. (а.с. 7-16).
З договору купівлі-продажу від 06 червня 1979 року вбачається, що ОСОБА_3 (бабка позивача ОСОБА_1 ) придбала у ОСОБА_4 житловий будинок в с. Гвоздавка Друга Любашівського району Одеської області (а.с. 18).
З довідки № 359 від 17 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 проживала у с. Гвоздавка Друга Любашівського району Одеської області (а.с. 20).
Згідно ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР, право землекористування громадян, які проживають, окрема, у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад.
З витягу з погосподарської книги № 82, особовий рахунок НОМЕР_1 видно, що за будинком, в якій проживала ОСОБА_3 , рахувалась станом на 01 червня 1979 року земельна ділянка площею 050, в тому числі під забудовою 001 без зазначення одиниць виміру (а.с. 21-24).
Статтею 36 ЗК УРСР у редакції станом на 1979 року були передбачені випадки припинення права користування землею, до яких відносяться, зокрема, випадки добровільної відмови від земельної ділянки (п.1); вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу (п.9). Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.
Колегія суддів приймає до уваги, що суду не надані належні, допустимі, достовірні і достатні докази того, що користування ОСОБА_3 земельною ділянкою будинку по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню 050 (без зазначення одиниці виміру) було припинено з підстав, передбачених ст. 36 ЗК України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі N 1-17/2005 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди та пункт 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не втратила права користування земельною ділянкою ,якою вона користувалась.
З матеріалів цивільної справи № 507/461/20 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дочка померлої ОСОБА_5 (мати позивача ОСОБА_1 ) проживала з січня 1990 року у с. Гвоздавка Друга Любашівського району Одеської області, а також використовувала будинок та присадибну ділянку своєї матері ОСОБА_3 .
Таким чином, як встановлено судом при розгляді справи № 507/461/20, відповідно до ст. ст. 526, 549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) ОСОБА_5 фактично успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_3 .
Відповідно до діючої на той час редакції ст.3 0 ч.ч. 1, 2, 4 ЗК УРСР 1990 року N 561-XII, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.
Таким чином, при переході права власності на жилий будинок до ОСОБА_5 , земельна ділянка по АДРЕСА_1 по площею 050 (без зазначення одиниці виміру) перейшла у користування останньої.
З матеріалів цивільної справи №507/461/20 також вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 грудня 2019 року серії НОЕ 085260, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 за заповітом.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, своє право власності на будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрував 22 вересня 2020 року (а.с. 8)
Згідно ч.1 ст. 377 ЦК України (в редакції на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).
Положення частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписами зазначених норм, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду.
Тобто, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Таким чином, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 , як власник об`єкта нерухомого майна, що розташований на земельній ділянки, якою він користується на тих самих умовах, на яких користувалася цією земельною ділянкою спадкодавець ОСОБА_5 , набув права вимагати оформлення на своє ім`я документів щодо користування земельною ділянкою, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості - житловий будинок, та яка необхідна для його обслуговування. Наведене кореспондується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункти 8.16, 8.17).
Оскільки Зеленогірська селищна рада Любашівського району Одеської області передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,3387 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває на праві користування у ОСОБА_1 у зв`язку із прийняттям спадщини на домоволодіння за цією ж адресою, то колегія суддів доходить висновку про наявність порушених прав ОСОБА_1 як користувача земельної ділянки та наявності підстав для їх захисту.
Доводи суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, яка площа земельної ділянки (її межі) рахувалась за житловим будинком по АДРЕСА_1 , не може бути правовою підставою для позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне позивачу домоволодіння.
Крім того, питання щодо визначення меж земельної ділянки відноситься до компетенції Зеленогірської селищної ради, до якої ОСОБА_1 звертався з приводу отримання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.25). Однак, Зеленогірською селищною радою Любашівського району Одеської області було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку технічної документації (а.с. 26).
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 128/2884/16-ц сформульовано висновок про те, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц сформульовано висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Зеленогірської селищної ради від 14 липня 2020 року № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2 », з огляду на те, що ОСОБА_2 не був власником земельної ділянки, що необхідна позивачу для обслуговування належного йому житлового будинку, а отже, ефективним способом захистом порушених прав є саме скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки відповідачу у власність. Наслідком задоволенні такої вимоги є відсутність перешкод для оформлення позивачем у встановленому законом порядку відповідного права на спірну земельну ділянку.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Отже, суть державної реєстрації прав — офіційне визнання й підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.
З інформації Державного земельного кадастру на право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що земельну ділянку площею 0,3387 га, кадастровий номер 5123381400:02:002:0094 було передано у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , який зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27, 29-30).
У постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19 сформульовано висновок про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено в новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
За змістом наведеної правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення), на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Колегія суддів зазначає, що вимога позову ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер №5123381400:02:002:0094 загальною площею 0,3387 га на ім`я ОСОБА_2 є похідною вимогою від вимоги про скасування рішення Зеленогірської селищної ради від 14 липня 2020 року № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2 », яка задоволена судом апеляційної інстанції, а тому також підлягає задоволенню.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення судових витрат, то колегія суддів зазначає наступне.
З попереднього розрахунку судових витрат, наявного у матеріалах справи, представником позивача ОСОБА_1 зазначено, що витрати на правову допомогу складають 5000 грн., судовий збір у суді першої інстанції склав 840, 80 грн.(а.с.31).
За подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 сплачено 1360 грн. (а.с.75).
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, - на відповідача.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - адвокат Пілюк Р.В., надав суду першої інстанції Договір про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року (а.с.32-зворот). 
Відповідно до розрахунку-додатку до Договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року, адвокатом було надано наступну правову допомогу:
- підготовка позовної заяви до суду вартістю 2000 грн.;
- представництво в суді першої інстанції вартістю 3000 грн.
З квитанції до прибуткового касового ордеру №119 від 02 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 за Договором про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року було сплачено адвокату Пілюк Р.В. 5000 грн. (а.с.33)
Заперечень щодо розрахунку вартості витрат на правову допомогу від сторін не надходило.
За таких обставин, а також з урахуванням обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, ціни позову, значення справи для сторін, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення, у рівних частках, з ОСОБА_2 та Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області на користь ОСОБА_1 підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 5000 гривень
Крім того, на підставі положень ч.1, п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 та Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню, у рівних частках, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 2200,80 грн.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 березня 2021 року, та постановлення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав. 
Керуючись ст. ст. 3567, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 березня 2021 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення.   
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області про захист права власності та стягнення судових витрат - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Зеленогірської селищної ради від 14 липня 2020 року № 732-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2 ».
Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер №5123381400:02:002:0094 загальною площею 0,3387 га на ім`я ОСОБА_2 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути, у рівних частках, з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області (код ЄДРПОУ 04527135) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у справі в сумі 7 200, 80 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе