КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 753/14458/21                                                           Головуючий у І інстанції Котвицький В.Л.
Провадження №22-ц/824/8608/2022                                   Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
21 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення з відповідача вартості частки Ѕ автомобіля, -
 
УСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя і стягнення компенсації вартості Ѕ частки автомобіля.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що сторони з 31.10.1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського апеляційного суду, що набрало законної сили 03.12.2020 року. 
Під час шлюбу ними був придбаний автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Після припинення шлюбних відносин позивач дізнався про те, що ОСОБА_1 продала по дорученню вказаний автомобіль без його згоди.
Посилаючись на те, що відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, просив його поділити шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнення з відповідача на користь позивача 64 595,29 грн.,. як компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також просив стягнути з відповідача судові витрати у справі.
Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
23.11.2021 року ОСОБА_3 подав заяву про зміну підстав позовних вимог, зазначивши, що ще до моменту розірвання офіційного шлюбу , а саме з 01.07.2019 року, між сторонами були припинені фактичні шлюбні відносини і вони почали проживати окремо. Продаж спірного автомобіля був здійснений ОСОБА_1 в листопаді 2019 року без згоди ОСОБА_3 та відповідачка не компенсувала йому його частку в грошовій формі.
29 грудня 2021 року  ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про часткову відмову від позовних вимог, відповідно до якої просив суд на підставі ст. 206 ЦПК України закрити провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_1 
- про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 
- про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації вартості 1/2 автомобіля "CHEVROLET AVEO", модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчуженого ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_3 , - 64 595,29 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у сумі 3 632,00 грн.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн. Відмовлено в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію витрат на правову допомогу.
Не погодившись з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року та додатковим рішенням від 10 лютого 2022 року, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволені позову.
Зокрема, в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, яке вважав порушеним. Так, положення статті 65 СК України встановлюють презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Заперечуючи факт надання згоди на відчуження спільного майна, позивач не надав суду доказів відсутності такої згоди. Крім того, із позовними вимогами про визнання недійсним договору, укладеного без згоди іншого з подружжя, або ж встановлення факту припинення шлюбних відносин з 01 липня 2019 року позивач не звертався. 
Позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які підтверджували би, що кошти, отримані за договором відчуження автомобіля, були витрачені відповідачем не в інтересах сім'ї. 
Натомість, оскаржуване рішення ґрунтується саме на припущенні, що відчуження спірного майна відбулося без згоди позивача.
Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що за результатами розгляду справи, суд першої інстанції фактично задовольнив лише одну позовну вимогу ОСОБА_3 , в решті вимог провадження було закрито у зв`язку із відмовою від позову. В той же час, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції поклав на відповідачку обов`язок компенсувати позивачу витрати і за ті вимоги, від яких позивач в подальшому відмовився, що є неправомірним.
Окрім того, додатковим рішенням від 10 лютого 2022 року суд першої інстанції задовольнив заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. і відмовив відповідачу у задоволенні про компенсацію витрат на правову допомогу. Такий розподіл судових витрат апелянт вважає неправомірним, оскільки фактично позивачем при поданні позову було заявлено чотири позовні вимоги, а задоволена судом була лише одна, відтак до задоволення підлягала не більше ј частини заявлених позивачем витрат на правову допомогу.
Вказує також, що при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції повинен був керуватись положеннями п. 3 ч. 3 статті 141 ЦПК України та врахувати, що позивачем неодноразово подавались до суду явно необґрунтовані заяви і клопотання, позивач допустив безпідставне завищення позовних вимог.
Вважає також неправомірною відмову у задоволенні заяви відповідача про компенсацію їй витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких становить 15 000,00 грн.
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Шмаров О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги. Зазначив, що станом на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірного автомобіля - 14.11.2019 року шлюбні відносини між сторонами були припинені. Зокрема, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2020 року, яке набрало законної сили 03.12.2020 року, встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки з травня 2019 року. Зазначені обставини визнавались самою відповідачкою, оскільки саме на них вона посилалась, звертаючись до Дарницького районного суду м. Києва із позовом про визнання інвестиційного внеску особистим майном. Аналогічне формулювання міститься і у зустрічній позовній заяві, поданій представником відповідача - адвокатом Новак Н.Ю. по справі №753/2166/21 та в інших процесуальних документах по справі. Вважає також необґрунтованими доводи апелянта в частині оскарження додаткового рішення суду про стягнення судових витрат, оскільки позивач отримав в повній мірі послуги з надання правової допомоги від адвоката, який в свою чергу виконав усі обов`язки за договором про надання правової допомоги. Адвокатом було визначено правильний спосіб захисту порушених прав та законних інтересів позивача, у зв`язку із чим позов було задоволено повністю, що дає підстави клієнту стягнути усі витрати, які були понесені.
В судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат Новак Н.Ю. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Шмаров О.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні. Також просив вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 8000, 00 грн.
Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з урахуванням наступного.
Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач управі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, оскільки відповідач здійснила продаж спільного сумісного майна подружжя без згоди позивача. При цьому, суд відхилив, як не доведені належними доказами, доводи представника відповідача про те, що отримані від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2020, яке набрало законної сили 03.12.2020, шлюб між сторонами, зареєстрований 31.10.1998 розірвано.
Сторонами визнається, що під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано у встановленому законом порядку 31.03.2009 року на ОСОБА_1 .
Згідно виконаного ТОВ «АВЕРТА ГРУП» звіту про оцінку від 07.06.2021 вартість автомобіля марки «CHEVROLET AVEO», модель SF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 20.07.2021 року становить 129 190, 50 грн.
У період перебування у шлюбі, а саме 14.11.2019 року відповідач відчужила вказаний транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу №7142/2019/1771771 ОСОБА_4 . Вартість продажу спірного автомобіля склала 103 659,20 грн.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частин 3, 4 статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Так, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №?6-486цс16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Матеріали даної справи не містять доказів, з яких можна зробити висновок про наявність згоди позивача на продаж спільного майна - автомобіля «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 . 
При цьому, з матеріалів справи вбачається та не спростована відповідачем та обставина, що станом на дату продажу спірного транспортного засобу сторони припинили спільне проживання і ведення спільного господарства. Так, рішенням Дарницького районного суду від 01 липня 2020 року встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки з травня 2019 року.
ОСОБА_3 в своїх поясненнях зазначав, що до моменту розірвання шлюбу у зв`язку зі створенням відповідачем нестерпних умов для проживання на одній житловій площі, він був змушений залишити квартиру 01 липня 2019 року та припинити фактичні шлюбні відносини.
З огляду на вказане, матеріалами справи підтверджено, що станом на дату відчуження автомобіля, а саме 14.11.2019 року, сторони разом не проживали, спільного господарства не вели, продаж автомобіля було здійснено відповідачкою ОСОБА_1 без згоди позивача.
Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач у даній справі не довела факт використання коштів, отриманих в результаті продажу спільного майна, в інтересах сім'ї.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Щодо визначення вартості автомобіля «CHEVROLET AVEO» на час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає такий підхід законним, справедливим та таким, що відповідає практиці Верховного Суду.
У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого та у зв`язку із цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією. Справедливої сатисфакції особі у зв`язку із припиненням її права на спільне майно (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц).
Доказів на спростування вартості автомобіля «CHEVROLET AVEO», встановленої на підставі звіту про оцінку ТОВ «АВЕРТА ГРУП» від 07.06.2021 року, відповідачка суду не надала, клопотань про призначення у справі судової експертизи щодо з`ясування питання про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справине заявляла.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги в частині порушення норм матеріального права, невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам щодо вимог про стягнення компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, не знайшли свого підтвердження. Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
В той же час, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги в частині неправильного розподілу судом першої інстанції судових витрат, як в частині судового збору, так і в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду першої інстанції, ОСОБА_3 сплатив судовий збір в загальному розмірі 3632,00 грн за чотири майнові вимоги: 
- поділити майно, а саме автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ спірного автомобіля; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ спірного автомобіля;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 64 595,29 грн.
В той же час, в подальшому, зокрема, 29.12.2021 року у своїй заяві ОСОБА_3 від частини позовних вимог відмовився і ця відмова була прийнята судом першої інстанції. На вирішення суду ОСОБА_3 була залишена лише одна позовна вимога - про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 64 595,29 грн.
Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 3 статті 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.
В той же час, задовольняючи позов, суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3632,00 грн.
Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про необхідність змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року в частині розміру судового збору, зазначивши, що до стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Крім того, задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн, суд першої інстанції не врахував положень частини 3 статті 141 ЦПК України, згідно із якими, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен врахувати обґрунтованість таких витрат та їх пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову.
Так, у частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
ВС також зауважив, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Задовольняючи заяву позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн, суд першої інстанції взяв до уваги укладений 20.07.2021 між адвокатом Масловським І.А. та Жилінським І.В. Договір про надання правничої допомоги, Акт надання правничої допомоги (виконаних робіт) від 20.07.2021 року, відповідно з яким сторони домовились та узгодили про фіксовану суму оплати, квитанцію від 20.07.2022 року, згідно з якою ОСОБА_3 сплачено грошові кошти у сумі 20 000,00 грн. за адвокатські послуги, надані адвокатом Масловським І.А.
Звертаючись до суду першої інстанції із заключним словом, викладеним у письмовій формі, представник відповідача - адвокат Новак Н.Ю. заперечувала проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000,00 грн, вважаючи такий розмір явно завищеним та належним чином не обґрунтованим, таким, що не відповідає складності справи та рівню підготовки процесуальних документів адвокатом, зібраних доказів тощо. Вказала, що позивачем не було надано суду детального опису наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, а також їх вартості. А з огляду на зміну підстав позову та відмову від частини позовних вимог, позивачем не доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції не дав правової оцінки зазначеним доводам представника відповідача, не взяв до уваги, що матеріали справи не містять детального опису наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, що з урахуванням відмови від частини позовних вимог позбавляє суд можливості визначити розмір дійсних фактичних та неминучих витрат, які були понесені позивачем на оплату послуг адвоката у зв`язку із розглядом даної справи у суді першої інстанції.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, до 5000,00 грн, тобто фактично пропорційно до вимог, які з урахуванням відмови від частини позовних вимог та закриття провадження у справі, остаточно були задоволені судом першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зміни додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року, зокрема в частині розміру витрат на правову допомогу, визначивши його в сумі 5000,00 грн.
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції лише в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд також вважає правильним вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 50% від заявлених позивачем 8000,00 грн, а саме: 4000,00 грн (2000,00 грн - за складання та подання відзиву на апеляційну скаргу та 2000,00 грн за участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 137, 141, 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року змінити в частині розміру судового збору, зазначивши, що до стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає судовий збір у розмірі 908,00 грн.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року залишити без змін.
Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року - змінити в частині розміру витрат на правову допомогу, визначивши його в сумі 5000,00 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені останнім витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 30.12.2022 року.

Реквізити сторін:
Позивач -          ОСОБА_5 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідач - ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 

 
Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
 
                                                                                     Приходько К.П.