Постанова
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 520/9941/15-ц
провадження № 61-2082св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,  
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа -  ОСОБА_5 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року в складі судді Пучкової І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року в складі колегії суддів          Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року   ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до    ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 ,    ОСОБА_4 , третя особа -    ОСОБА_5 , про визначення розміру часток у спільній власності, визнання права власності на 1/3 частки квартири   АДРЕСА_1 , витребування 1/3 частки квартири з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1993 року, позивач, ОСОБА_2 та    ОСОБА_7 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Після смерті матері позивача - ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну їй частину зазначеної квартири. 23 жовтня 2014 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. У 2014 році позивач дізналася, що зазначена квартира була шахрайським способом привласнена ОСОБА_5 та продана. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року в справі № 2-2127/2003 договір купівлі-продажу, укладений 03 липня 2000 року між ОСОБА_5 як покупцем та продавцями - ОСОБА_2 ,   ОСОБА_1 , ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 , визнаний дійсним і за ОСОБА_5 визнано право власності на цю квартиру. В подальшому квартира неодноразово відчужувалась і останнім власником квартири є ОСОБА_4 . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року рішення Київського райсуду м. Одеси від 17 березня 2003 року скасовано, тому позивач звернулася до суду із цим позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції, в якій позивач просила: визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири, набуту в порядку приватизації згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1993 року та право власності на 1/3 частку квартири в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7 ; витребувати у ОСОБА_4 на користь позивача 2/3 частки квартири.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року - без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд виходив із недоведення позивачем, що квартира АДРЕСА_1 , вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
06 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пришляк Т. О., надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року.
У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, витребувано справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Суди першої та апеляційної інстанції не розглянули позовні вимоги позивача, оскільки ухвалою суду першої інстанції від 18 травня 2016 року суд прийняв до розгляду позовну заяву про визнання права власності та витребування саме 1/2 частки спірної квартири, а не 1/3 частки, як видно із змісту оскаржуваних рішень.
Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а тому спірне майно може бути витребуване на користь позивача. Апеляційний суд не врахував такий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14 та у постанові від 21 листопада 2012 року в справі № 6-136цс12. Крім того, суди помилково встановили, що спірне майно вибуло з володіння позивача за її волею, оскільки такі обставини не встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року в справі № 2-2127/2003.
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пришляк Т. О. подала до суду заяву, в якій повідомила, що спірна квартира 01 червня 2021 року була продана відповідачем ОСОБА_4 третій особі ОСОБА_8 .
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1993 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були співвласниками (у рівних частках) квартири АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла у Німеччині.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року у справі № 2-2127/2003 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю позовні вимоги задоволено.
Визнано дійсним укладений 03 липня 2000 року між ОСОБА_5 з однієї сторони (як покупцем), та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (як продавцями) з другої сторони договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано відділ громадянства, паспортної і міграційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області провести зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у цій квартирі.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційну скаргу            ОСОБА_4 відхилено, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року залишено без змін.
До скасування рішення суду першої інстанції в справі № 2-2127/2003, нотаріально посвідчено ряд правочинів щодо квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 , яка набула право власності на квартиру на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року, уклала з ОСОБА_9 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 14 липня 2009 року та зареєстровано у реєстрі за № 8493. Реєстрація права власності ОСОБА_9 на підставі договору проведена у бюро технічної інвентаризації 15 липня 2009 року.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцям померлого  - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н. В. видано 18 квітня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме, кожному зі спадкоємців на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 уклали з ОСОБА_4 договір дарування цієї квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г. О. 30 квітня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 480.
ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. 21 січня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за № 25.
ОСОБА_4 передав цю квартиру в іпотеку, уклавши з ОСОБА_14 іпотечний договір для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошових коштів в сумі 551 950,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 доларів США, посвідчений 23 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г. О. за реєстровим № 32. Іпотечний договір посвідчено 23 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г. О. та зареєстровано в реєстрі за № 33.
26 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину щодо майна ОСОБА_7 , яка зареєстрована за № 133.
19 травня 2016 року постановою держаного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л. В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не надала до нотаріальної контори документ, що посвідчує право власності ОСОБА_7 на частку цієї квартири.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;             3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частина перша статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13; від 11 червня 2014 року у  справі № 6-52цс14, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та у справі № 522/2202/15-ц, у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2022 року в справі № № 752/3394/19 та від 07 грудня 2022 року в справі № 757/49502/19-ц.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року у справі № 2-2127/2003 визнано дійсним укладений 03 липня 2000 року між ОСОБА_5 з однієї сторони (як покупцем), та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (як продавцями) з другої сторони договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити           ОСОБА_5 перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано відділ громадянства, паспортної і міграційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області провести зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у цій квартирі.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення апеляційний суд виходив лише з того, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не залучив до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_7  як співвласника спірної квартири, вирішивши, при цьому, питання про її права та обов`язки стосовно спірної квартири; суд розглянув справу у відсутності відповідачів та не залучив до участі у справі у якості відповідача відділ громадянства паспортної і міграційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.
Разом із цим, даним рішенням апеляційного суду встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12 липня 1993 року спірна квартира належала позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (брату позивача) та ОСОБА_7 (матері позивача). Відповідно до наданої ОСОБА_5 розписки від 03 липня 2000 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продали належну їм спірну квартиру ОСОБА_5 за 45 000,00 грн, які отримали та зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 вказаної квартири у нотаріуса в строк до 15 серпня 2000 року. Тобто, продавцями спірної квартири були ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При розгляді справи № 2-2127/2003, а також даної справи, ОСОБА_1 не було надано належних та достатніх доказів на спростування змісту розписки від 03 липня 2000 року як доказу наявності (підтвердження) волевиявлення, зокрема, у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на відчуження (продажу) на користь ОСОБА_5 спірного майна (2/3 частки квартири)
За наведених обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що у справі відсутні докази того, що спірні 2/3 частки квартира АДРЕСА_1 , вибули з володіння позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_7 поза їх волею.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Ураховуючи фактичні обставини даної справи, які встановлені судами належним чином згідно з наданими доказами, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав, визначених у статті 388 ЦПК України для витребування на користь ОСОБА_1 спірного майна.
Суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку та правомірно відмовили у задоволенні заявленому позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх необґрунтованістю.
Щодо відхилення доводів касаційної скарги
Аргументи скарги про неврахування судами висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14 та у постанові від 21 листопада 2012 року в справі № 6-136цс12безпідставні, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірне майно вибуло з володіння позивача за її волею та протилежного позивачем не було доведено. Ці обставини позивачем не спростовані під час перегляду справи судом касаційної інстанції.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.
Аргументи касаційної скарги щодо нерозгляду судами частини позовних вимог, зокрема, витребування 1/3 частки квартири замість 2/3 частки квартири не вказують не незаконність оскаржуваних рішень, оскільки судами встановлено відсутність підстав для витребування спірного майна на користь позивача згідно вимог статті 388 ЦПК України. Зазначення неправильно у судових рішеннях розміру спірної частки квартири може бути вирішене шляхом виправлення описки. Разом із цим, дані обставини не свідчать про наявність підстави, визначених у статті 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування оскаржуваних рішень.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача, їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, аргументи позивача, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат    
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С.О. Карпенко  	
   	В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук