ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року	Львів	Справа № 380/13092/22 пров. № А/857/17230/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача:                                                    Судова-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                                            Онишкевича Т.В., 
                                                                                      Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року  у справі № 380/13092/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області  про  скасування рішення, зобов`язання  вчинити дії,-

                                                   В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі також – ГУ ПФ України у м. Києві, відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі також - ГУ ПФ України у Львівській області, відповідач 1), в якому просив суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 262540008721 від 27.07.2022 щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивачу починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 21.04.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за віком позивачу починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 21.04.2022.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що органами Пенсійного фонду протиправно і необґрунтовано відмовлено в призначенні пенсії за віком з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу роботи. При цьому, позивач звертає увагу на те, що відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберіганні і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. Так, станом на момент звернення позивачем до територіального підрозділу Пенсійного фонду України, останній набув право на пенсію за віком, оскільки йому вже виповнилось 60 років та у нього було достатньо загального страхового стажу роботи і як наслідок, позивач просить суд призначити з 21.04.2022 (з моменту настання пенсійного віку) пенсію за віком. Зазначає, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії. Вказує, що відмова у призначенні пенсії обґрунтована лише тим, що позивачем не набуто необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком, що у свою чергу не відповідає дійсності.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 262540008721 від 27.07.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 10.02.1998 по 23.05.2001 та з 01.11.1995 по 16.01.1998 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 21.04.2022.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп. сплаченого судового збору.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. сплаченого судового збору.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач - ГУ ПФ України у м. Києві, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що згідно наданих позивачем документів страховий стаж складає 24 роки 11 місяців 2 дні із необхідних 29 років. Скаржник, зокрема зазначає, що в даному випадку органами Пенсійного фонду не зараховано до страхового стажу період роботи з 10.02.1998 по 30.05.2001, оскільки в записі про зарахування на роботу відсутня назва організації, що є порушенням п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, а також не зараховано період роботи з 06.01.1987 по 16.01.1998, оскільки підстава на прийняття на роботу містить виправлення, зокрема не зарахування зазначених періодів до страхового стажу є відповідно підставою для відмови в призначенні пенсії за недостатністю страхового стажу. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи відповідачів, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком. До заяви додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, військовий квиток, довідку про відкритий рахунок в банку, довідку про заробітну плату за період стразового стажу до 01.07.2000, довідку про прийняття на роботу (навчання), пам`ятку пенсіонера, трудову книжку серії НОМЕР_1 та інші документи (відмова, РЗО) (а.с. 10).
Листом від 04.08.2022 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надіслано позивачу рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії № 262540008721 від 27.07.2022 року.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії № 262540008721 від 27.07.2022 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що необхідний стаж для призначення позивачу пенсії за віком становить 29 років. При цьому, вказаним рішенням не зараховано до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 10.02.1998 по 30.05.2001, оскільки в записі про зарахування на роботу відсутня назва організації, що є порушенням п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, також не зараховано періоду роботи з 06.01.1987 по 16.01.1998, оскільки підстава прийняття на роботу містить виправлення, натомість зараховано період з 16.01.1987 по 01.11.1995, згідно з архівними довідками від 19.05.2022 № 179/1/2872 та від 12.07.2022 № 179/1/4035 (а.с. 7). 
Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.
Позивач вважаючи, що відмова у призначенні пенсії за віком є протиправною, звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є оцінка наявності чи відсутності підстав для призначення позивачу пенсії за віком. Суд першої інстанції зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості. При цьому, суд взяв до уваги те, що враховуючи, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж, і трудова книжка позивача оформлена належним чином, суд зазначає, що відповідач протиправно не врахував у повному обсязі вказані періоди роботи позивача до його загального страхового стажу. Суд першої інстанції зазначає те, що трудова книжка позивача містить необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та рішення на підставі яких позивач був прийнятий на таку роботу. Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем вчинена протиправна бездіяльність щодо неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 10.02.1998 по 23.05.2001 на ПП «ПАРТНЕР» та періоду з 01.11.1995 по 16.01.1998 у військовій частині. Суд також зазначає, що обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком є необхідний вік та стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 від 27.07.2022 року № 262540008721 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 10.02.1998 по 23.05.2001 та з 01.11.1995 по 16.01.1998 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком та призначити і виплатити пенсію за віком починаючи з 21.04.2022.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює також Закон України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-ХІІ).
Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року, а з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Як видно з матеріалів справи, згідно трудової книжки НОМЕР_1 підтверджено зокрема, спірні періоди роботи позивача: з 10.02.1998 по 23.05.2001 на ПП «ПАРТНЕР» та періоду з 01.11.1995 по 16.01.1998 у військовій частині, оскільки зазначено:- з 06.01.1987 прийнятий радіо ремонтником з ремонту приймально-передавальної радіоапаратури в цех № 1 по третьому розряду у військову частину НОМЕР_2 ;- 27.02.1987 прийняв урочисте зобов`язання; - з 18.04.1989 присвоєно 4 розряд радіомеханіка по ремонту приймально-передавальної радіоапаратури цеху № 1; - з 16.01.1998 звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; - з 10.02.1998 прийнято бригадиром монтажників зі збірки меблів; - з 23.05.2001 звільнений за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що із розрахунку стажу позивача, доданого позивачем до позову, до страхового стажу роботи позивача не зараховано періоди його роботи: з 10.02.1998 року по 23.05.2001 року (в сумі 3 роки 3 місяці 14 днів) та з 02.11.1995 року по 16.01.1998 року (2 роки 2 місяці 15 днів), що в сумі складає 5 років 5 місяців 29 днів.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що за змістом пункту 3 Порядку № 637 підтвердження трудового стажу встановлюється на підставі інших документів лише якщо відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній. 
Як вбачається із матеріалів справи, приводом для не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів є відсутність назви роботодавця у відповідному записі в трудовій книжці та щодо того, що підстава на прийняття на роботу містить виправлення. З даного приводу слід зазначити наступне.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).
Пунктом 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).
Аналізуючи зазначені положення Інструкції №58, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо того, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Враховуючи вищенаведене, вірним є твердження про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Таким чином, доводи відповідача, щодо не зарахування до загального трудового стажу позивача спірного періоду роботи є безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.
Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства, не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 22.11.2018 року по справі № 497/118/15-а, від 21.02.2018 №687/975/17 та від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
Аналізуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що трудовий стаж позивача у спірні періоди, підтверджується записами в трудовій книжці, тобто, трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять таку роботу до страхового стажу позивача, а отже додаткові документи за відповідні періоди стажу  не є обов`язковими для призначення пенсії.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції відповідачами не надано жодних доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки про підтвердження трудового стажу містять неправдиві або недостовірні відомості.
Відтак, враховуючи, що відомості про спірні періоди роботи позивача, підтверджені записами в трудовій книжці, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії , параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29). 
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано повністю задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі № 380/13092/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року