ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року	Львів	Справа № 260/188/21 пров. № А/857/18578/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Юрченко М.М.,

розглянувши у судовому засіданні  в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Закарпатської обласної прокуратури   на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури  про визнання  дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Калинич Я.М.,
час ухвалення рішення – 11:29:37, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 12 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті йому вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 65839,15 грн; провести виплату вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 65839,15 грн, перевівши грошові кошти на його банківський картковий рахунок, відкритий в АТ «Альфа Банк», з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів; стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня 2020 року по день постановлення судового рішення, перевівши грошові кошти на його банківський картковий рахунок відкритий в АТ «Альфа Банк», з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом керівника Закарпатської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 411к його з 29 грудня 2020 року звільнено з посади прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та органів Закарпатської обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). Вказує, що з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, оскільки не виплачено вихідну допомогу при звільненні. Зазначає, що 29 грудня 2020 року звернувся із запитом до Закарпатської обласної прокуратури, у якому просив  вказати причини невиплати вихідної допомоги при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, листом від 30 грудня 2020 року його повідомлено, що підстав та порядку надання вихідної допомоги при звільненні, зокрема, посилань на ст. 44 КЗпП України у вищевказаному наказі не зазначено. Вказує, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, тому до спірних правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України. Посилаючись на ч. 5 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 40 КЗпП України, звертає увагу на те, що цими нормами передбачений вичерпний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми КЗпП України. Зазначає, що оскільки зазначеними нормами не встановлено обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», тому він має право на отримання вихідної допомоги.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі № 260/188/21 – без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.07.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 260/188/21 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції – Закарпатського окружного адміністративного суду.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року   адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20832 гривні 00 коп. Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29.12.2020 року по 07.12.2022 року у сумі 20889 гривень 68 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України. Внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019  року в Закон України «Про прокуратуру» та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, застережень щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон № 1687, ані КЗпП України не містять. В той же час відсутність у наказі про звільнення посилань на положення п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги. Оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку - відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України. Судом першої інстанції встановлено, що сума вихідної допомоги складає 20832,00 грн, яка, в свою чергу, підлягає стягненню з відповідача, задля належного захисту порушених прав позивача, а не шляхом зобов`язання відповідача нарахувати таку та виплатити, як цього просить позивач у позовній заяві. Суд першої інстанції не погодився з власними розрахунками позивача розміру належної йому вихідної допомоги у сумі 65839,15 грн (після уточнення позовних вимог в цій частині), а тому позов в цій частині задоволено частково. Невиплачена позивачу сума вихідної допомоги при звільненні відноситься до тих сум, щодо яких застосовується ст.117 КЗпП України у разі їх несвоєчасної виплати, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20889,68 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким  адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що при встановленні розміру середнього місячного заробітку та середньоденного заробітку суд першої інстанції допустив арифметичні помилки при розрахунках, що призвело до неправильного встановлення та призначення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні. Звертає увагу на те, що середня кількість робочих днів і в жовтні, і в листопаді 2020 року становила по 21 робочому дню, оскільки 14 жовтня 2020 року був вихідний день, День захисника України. Вказує, що нарахована йому  заробітна плата за вказані два місяці перед звільненням (жовтень і листопад 2020 року) становила 19554 грн 49 коп. та 29145 грн 41 коп. відповідно (відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, довідка (форма ОК-5). Зазначає, що відповідач надав суду довідку від 06 грудня 2022 про його доходи у запитуваний судом період, яка містить фіктивні та необгрунтовані дані. Вказує, що його повна середньомісячна заробітна плата за два останні місяці роботи перед звільненням (за жовтень - листопад 2020 року) становила: 89192,46 грн : 2 місяці = 44596 грн 23 коп. Звертає увагу на те, що оскільки відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу при звільненні, то період затримки, відповідно до заявлених позовних вимог, з 30 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року становить 708 днів, а не 392 дні, як помилково зазначив суд першої інстанції. Також зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги принцип істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком, який не передбачений ні постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100,  ні жодним нормативно-правовим актом. 
Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що текст наказу прокурора Закарпатської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 411к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як на підставу звільнення. Вказує, що ні Законом № 113-ІХ, яким внесено зміни в ст. 40 КЗпП України, ні Законом України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачено виплату вихідної допомоги. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Також звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року визнано правомірним наказ Прокуратури Закарпатської області від 17 січня 2019 року № 262к про застосування  до прокурора Берегівської місцевої прокуратури Костура Р.В. за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури (п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру») та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі. На виконання вказаної постанови 22 лютого 2021 року керівником Закарпатської обласної прокуратури видано наказ № 19-к, яким скасовано наказ № 847-к від 04 листопада 2020 року «Про поновлення на роботі за рішенням суду» та наказ № 411 від 24 грудня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». З огляду на це, вважає, що позовні вимоги у цій справі підлягають відхиленню додатково і з цих підстав.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що    нормами Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю України передбачено виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні. Вказує, що на момент звернення ним до суду у цій справі з позовом чинним був наказ керівника Закарпатської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 № 411к про звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», за наявності якого у нього виникло право на отримання вихідної допомоги при звільненні.
В судовому засіданні 14 березня 2023 року представник відповідача підтримала апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, в своїх поясненнях покликалась на доводи в ній викладені, щодо апеляційної скарги   ОСОБА_1 заперечила, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Протокольною ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року оголошено перерву в судовому засіданні до 09:00 год. 21 березня 2023 року.
Сторони в судове засідання 21 березня 2023 року не з`явились, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури – залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 16 липня 2001 року на різних посадах. З 15 грудня 2015 року по 29 грудня 2020 року працював на посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської обласної прокуратури.
Наказом керівника Закарпатської обласної прокуратури № 411к від 24 грудня 2020 року на підставі рішення четвертої кадрової комісії від 24 листопада 2020 року № 114 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та органів Закарпатської обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 грудня 2020 року (т.1, а.с.14).
Відповідно до абзацу третього резолютивної частини наказу Прокуратури Закарпатської області від 24 грудня 2020 року № 411к відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та здійснити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
29 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із запитом до Закарпатської обласної прокуратури про причини невиплати йому вихідної допомоги при звільненні у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, відповідно до ч. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП.
Листом Закарпатської обласної прокуратури від 30 грудня 2020 року за № 21-86 вих-20 позивача повідомлено, що розрахунок був проведений на підставі наказу керівника Закарпатської обласної прокуратури № 411к від 24 грудня 2020 року. Вказано, що підстав та порядку надання вихідної допомоги при звільненні, зокрема посилань на ст.44 КЗпП, у вищевказаному наказі не зазначено (т.1, а.с.16).
Відповідно до довідки Закарпатської обласної прокуратури від 06 грудня 2022 року № 99-вих.22 середня заробітна плата позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади 29 грудня 2020 року (жовтень і листопад 2020 року), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає: середньоденна заробітна плата 968,93 грн., середньомісячна заробітна плата, згідно цієї довідки, складає 11627,11 грн (т.2, а.с.118).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні позивачу, стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20832 гривні 00 коп, а також стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року у сумі 20889 гривень 68 коп.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України в становлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року  № 1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19 вересня 2019 року прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Згідно зі статтею 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Відповідно до частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Із наказу керівника Закарпатської обласної прокуратури № 411к від 24 грудня 2020 року слідує, що позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20.
Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
В той же час, приписами Закону України «Про прокуратуру»  № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Проте, Кодекс законів про працю України у статті 44 встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Кодексу законів про працю України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019  року до Закону України «Про прокуратуру» та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».
Закон України «Про прокуратуру» встановлює обмеження тільки щодо непоширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Внесені зміни в Кодекс законів про працю України стосуються обмежень щодо застосування положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цьогоКодексу.
При цьому, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ні Закон №1687, ні КЗпП України не містять.
В той же час, відсутність у наказі про звільнення посилань на положення п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 28 лютого 2023 року у справі № 140/730/20.
Отже, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку – відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, тому бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 є протиправною.
Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи Закарпатської обласної прокуратури в апеляційній скарзі стосовно того, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку, як необґрунтовані та не доведені в ході розгляду справи.
Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року, у цій справі, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 рокуу справі № 260/188/21 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції – Закарпатського окружного адміністративного суду.
Так, у цій постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Посилання Закарпатської обласної прокуратури на те, що на час розгляду спірних правовідносин чинним є наказ Прокуратури Закарпатської області від 17 квітня 2019 року №262-к, який містить відмінні від наказу від 24 грудня 2020  року №411к підстави звільнення (пункт 3 частини першої статті 49 Закону України «Про прокуратуру»), що не передбачають виплату одноразової допомоги при звільненні, є помилковими, оскільки на момент звернення позивача до суду у цій справі з позовом чинним був наказ керівника Закарпатської обласної прокуратури від 24 грудня 2020  року № 411к про звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», за наявності якого у позивача виникло право на отримання вихідної допомоги при звільненні.
Щодо позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 65839,15 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у  пункті 6 статті 36  та  пунктах 1,  2  і  6 статті 40,  пункті 6  частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що обчислення середньої заробітної плати слід здійснювати за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).
Відповідно до підпункту «є» пункту 1 Порядку № 100 цей порядок  обчислення   середньої   заробітної  плати застосовується, зокрема, у випадку виплати  вихідної  допомоги.
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацами 1, 2 пункту 3 Порядку № 300 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної  плати  згідно  із законодавством та умовами  трудового  договору,  крім  визначених  у  пункті 4 цього Порядку. 
Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення  сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за  винятком  відрахувань  із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої  заробітної  плати  за  останні  два місяці,  крім  перелічених  вище  виплат,  також  не  враховуються 
виплати за час,  протягом якого  зберігається  середній  заробіток працівника  (за  час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної  і  додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Абзацом 3 пункту 8 Порядку  № 100 передбачено, що у  разі   коли  середня  місячна заробітна  плата  визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування  виплат  і допомоги,   вона   обчислюється   шляхом  множення  середньоденної заробітної плати,  розрахованої  згідно  з  абзацом  першим  цього пункту,  на  середньомісячне  число робочих днів у розрахунковому періоді.  
Згідно з абзацом 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування  виплат, що  обчислюються   із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин,  а у випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням 
заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. 
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Закарпатської обласної прокуратури від 06 грудня 2022 року № 99-вих.22 у жовтні 2020 року позивачеві нараховано 6782,49 грн (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 7) та у листопаді 2020 року 16471,73 грн (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 17).
Середньоденний заробіток склав 968,93 грн ((6782,49+16471,73)/24 дні).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вищевказана довідка не повністю відповідає вимогам, визначеним Порядком № 100, оскільки у ній невірно розраховано розмір середньомісячної заробітної плати позивача, проте, розмір заробітної плати за жовтень і листопад 2020 року у цій довідці зазначено правильно, такий відповідає інформації, вказаній у розрахунковому листі ОСОБА_1 за 2020 рік, долученому позивачем до адміністративного позову (т.1, а.с.17).
Крім того, судом першої інстанції невірно здійснено розрахунок середньої кількості робочих днів за останні два місяці перед звільненням – жовтень 2020 року та листопад 2020 року.
Колегія суддів враховує доводи позивача в апеляційній скарзі, згідно з якими середня кількість робочих днів і в жовтні, і в листопаді 2020 року становила по 21 робочому дню, оскільки у середу, 14 жовтня 2020 року, був вихідний день, День захисника України.
Оскільки, у довідці  Закарпатської обласної прокуратури від 06 грудня 2022 року № 99-вих.22 неправильно розраховано розмір середньомісячної заробітної плати позивача, що не повністю відповідає вимогам, визначеним Порядком № 100, судом апеляційної інстанції самостійно здійснено розрахунок розміру середньомісячної заробітної плати, який в результаті обчислення, складає 20347,53 грн (968,93 грн. (середньоденна заробітна плата) х 21 (середня кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням)).
Колегія суддів не погоджується з власними розрахунками позивача щодо розміру належної йому вихідної допомоги у сумі 44596 грн 23 коп., наведеними ним в апеляційній скарзі, оскільки такі розрахунки здійсненні з порушенням вимог Порядку № 100, зокрема, позивач при обчисленні середньої  заробітної  плати  за  останні  два місяці безпідставно врахував допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, яка відповідно до абз. 2 п.4 Порядку № 100 не враховується при обчисленні середньої  заробітної  плати  за  останні  два місяці.
Посилання ОСОБА_1 на інформацію щодо нарахованої йому  заробітної плати за останні  два місяці перед звільненням (жовтень і листопад 2020 року) згідно з Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, довідка (форма ОК-5) є необгрунтованими і не можуть братись судом до уваги при обчисленні середньодньоденної та середньомісячної заробітної плати, оскільки вказані суми включають також складові, які відповідно до пункту 4 Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, зокрема, разову премію та допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Враховуючи  вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що із Закарпатської обласної прокуратури на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20347,53 грн.
Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня 2020 року по день постановлення судового рішення, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як зазначалось вище, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Оскільки Закарпатська обласна прокуратура допустила протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, враховуючи приписи статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Відповідно до правової позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, невиплачена позивачу сума вихідної допомоги при звільненні відноситься до тих сум, щодо яких застосовується ст. 117 КЗпП України у разі їх несвоєчасної виплати.
Статтею 117 КЗпП України  визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу  належних звільненому працівникові сум  у строки, визначені  статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові  його середній заробіток  за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави для висновку про те, що відповідальність у  розмірі середнього заробітку  застосовується лише в разі невиплати  всіх  належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої  статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
  Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог,  не застосував принцип співмірності та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
З матеріалів справи слідує, що позивач був звільнений з 29 грудня 2020 року, тобто 29 грудня 2020 року є його останнім робочим днем. Водночас, 29 грудня 2020 року позивачу не було виплачено суму вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням.
Позивач просить суд застосувати ст.117 КЗпП України за час затримки у виплаті вихідної допомоги з 30 грудня 2020 року по день постановлення судового рішення, тобто по 07 грудня 2022 року.
Оскільки відповідач повинен був виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні, то період затримки, відповідно до заявлених позовних вимог, з 30 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року становить 708 днів.
Отже, позивачу мало б бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 686002,44 грн. (708 (кількість днів затримки) х 968,93 грн. (середньоденна заробітна плата)).
Колегія суддів зауважує, що в порівнянні із невиплаченою позивачу сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі - 20347,53 грн., розмір виплати за несвоєчасний розрахунок при звільненні – 686002,44 грн не можна вважати співмірним, оскільки останній більш ніж у 33 рази перевищує суму вихідної допомоги при звільненні.
Як слідує із долученого до матеріалів справи розрахункового листа ОСОБА_1 за 2020 рік,  при звільненні позивачу у грудні 2020 року було нараховано 90529,04 грн.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 110876,57 гривень, з яких: виплати позивачу за грудень 2020 року - 90529,04 гривень (81,65%) та вихідна допомога при звільненні - 20347,53 гривень (18,35%).
Обрахована судом апеляційної інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року, становить 686002,44 гривень.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 125881,45 гривень як середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року (18,35% від 686002,44).
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із Закарпатської обласної прокуратури на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року у розмірі 125881 грн 45 коп.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури  залишити без задоволення.
Рішення   Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року  у справі № 260/188/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнути із Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ 02909967) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20347 грн 53 коп. (двадцять тисяч триста сорок сім гривень п`ятдесят три копійки).
Стягнути із Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ 02909967) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29 грудня 2020 року по 07 грудня 2022 року у сумі 125881 грн 45 коп. (сто двадцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят одна гривня сорок п`ять копійок) 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 22 березня 2023 року.