ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6135/22 Справа № 195/1770/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 03.04.2013 року між ним та відповідачкою було укладено та засвідчено в нотаріальному порядку договір позики. Згідно
-з п.1 договору, позивач передав відповідачеві у власність грошові кошти у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, строком до 03.04.2023 року;
- з п.2 Договору саме таку суму грошових коштів відповідач прийняла у позивача та зобов`язується повернути позивачу до 03.04.2023 року в порядку та умовах передбачених договором;
-з п.3 Договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу позичену грошову суму раніше строку, зазначеного в п.2 Договору, на вимогу позивача, яка повинна бути викладена позивачем письмово та пред`явлена позичальнику за 30 днів до виконання.
Зазначена обставина підтверджується засвідченим в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В., договором позики від 03.04.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за №222
За сімейними обставинами у позивача виникла потреба у грошових коштах, проте відповідач ухиляється від спілкування з позивачем, щодо повернення позиченої грошової суми, позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики.
До теперішнього часу відповідачка борг не повернула тому позивач звернувся до суду, згідно зазначеного договору позики сума основного боргу складає 50000 грн.
Відповідно до п.4 Договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики стягується 10 відсотків штрафу від суми позики, що становить 5000 грн.,
Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. заборгованності по Договору позики від 03 квітня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 222, 5000 грн. штрафу, 1488 грн. - 3%, річних 3 811,47 грн. втрат від інфляції, а всього 60 299,47 грн. (шістдесят тисяч двісті дев`яносто девять грн.47 коп).

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованності за договором позики — задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 грн. заборгованності по Договору позики від 03 квітня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 222, 5000 грн. штрафу , 1488 грн. -3% річних 3 811,47 грн. втрат від інфляції, а всього 60299,47 грн. (шістдесят тисяч двісті дев`яносто дев`ять грн.47 коп). Вирішено питання судових витрат (том 3 а.с.108-113). 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 3 а.с.121-124). Крім того, апелянт наполягав на проведені почеркознавчої експертизи та виклику і допиту свідків. 

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено та засвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В., договір позики , зареєстрованому в реєстрі за №222 (оригінал а.с.28 т.2)
Згідно п.1 Договору, позивач передав відповідачеві у власність грошові кошти у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, строком до 03.04.2023 року;
Згідно п.2 Договору саме таку суму грошових коштів відповідач прийняла у позивача та зобов`язується повернути позивачу до 03.04.2023 року в порядку та умовах передбачених договором;
Згідно п.3 Договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу позичену грошову суму раніше строку, зазначеного в п.2 Договору, на вимогу позивача, яка повинна бути викладена позивачем письмово та пред`явлена позичальнику за 30 днів до виконання.
Позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про дострокове повернення позики (а.с.6 т.1), яка була отримана відповідачем 09.10.2017 року(а.с.8 т.1).
Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили основну суму боргу у національній валюті у сумі 50000 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що до теперішнього часу відповідач борг не повернув, тому позивач звернувся до суду, згідно зазначеного договору позики сума боргу складає 50000 грн. Позивачем нараховано штраф та втрати від інфляції відповідно до п.4 Договору, що становить 1488 грн. -3% річних, 3 811,47 грн. втрат від інфляції, а всього сума боргу становить 60 299,47 грн. (шістдесят тисяч двісті дев`яносто дев`ять грн.47 коп), що підлягали стягненню. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції. 
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15 та Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (№ 61-20376св18).
Згідно з статтями 526, 530, 610, частини 2 статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 03.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено та засвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В., договір позики, зареєстрованому в реєстрі за №222 (оригінал а.с.28 т.2)
Позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про дострокове повернення позики (а.с.6 т.1), яка була отримана відповідачем 09.10.2017 року(а.с.8 т.1).
Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили основну суму боргу у національній валюті у сумі 50000 гривень.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений сторонами, відповідачем ні до суду першої, ні суду до апеляційної інстанції надано не було.
Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованість за договором позики від 03.04.2013.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала, що жодних договорів, в тому числі і договору позики від 03.04.2013 вона з ОСОБА_1 не укладала, вказаний договір не підписувала і коштів від позивача в борг також не отримувала.
Так, на підтвердження своїх заперечень відповідач заявляла клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.
Колегія суддів враховує, що під час підготовчого провадження по даній справі, представник відповідача заявив, що договір позики від 03.04.2013р. Відповідачка не підписувала взагалі, та заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Судова експертиза проведена не була з огляду на наступне: по даному провадженню судом призначалися почеркознавчі експертизи від 21.11.2019 року, ( а.с. 184-185т.1), та 21.10.2020 (а.с.42-43 т.2) року, витрати на проведення якої покладені на відповідача, але експертиза не була проведена у зв`язку з не проведенням оплати вказаних витрат, та ненадання відповідачем додаткових зразків підпису.
Крім того, в рамках кримінального провадження № 12018040590000023 від 09.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за ухвалою слідчого суді було надано доступ до документів в рамках цивільного провадження з тимчасовим вилученням оригіналу Договору позики від 03.04.2013 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для проведення експертизи.( а.с.18-23 т.2).
Відповідно до повідомлення Начальника СД Томаківського ВП НВП ГУНП в Дніпропетровській області експертиза по даному провадженню не проводилась, так як ОСОБА_3 не надала експериментальні зразки підпису для проведення почеркознавчої експертизи. (а.с.27 т.2).
З урахуванням всіх обставин, суд вважає, що відповідач та його представник вчиняли дії, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, що є недопустимим. Відповідача ОСОБА_2 та її представника — адвоката Луньова С.М. було попереджено про недопустимість зловживання процесуальними правами. Отже підстави для вирішення питання щодо призначення експертизи відсутні.
Зважаючи на викладене, відповідачкою та її представником не надано жодного доказу, що б ставило під сумнів справжність її підпису у договорі позики.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом 1 інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи без участі відповідача, колегія суддів критично сприймає, та вважає за необхідне наголосити, що справа в проваджені суду 1 інстанції знаходилась з 12 грудня 2018 року, суд врахував, що від відповідача надійшло більш ніж 17 клопотань про відкладення розгляду справи, всі призначені судом дати проведення судових засідань заздалегідь узгоджувалися з представниками сторін, слухання справи 13.06.2022 року також було погоджене з представниками у судовому засіданні під запис. 

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення  Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: