Справа № 345/2066/20 
Провадження № 22-ц/4808/44/23 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів:                                           Василишин Л.В., Томин О.О.,  
секретаря                                       Працун В.В.,
з участю  в режимі відеоконференції представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рішка С.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицький Руслан Васильович, про поді майна подружжя, за апеляційною скаргою представника  позивача ОСОБА_1 адвоката Рішка Сергія Івановича на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Миговичем О.М. 08 липня 2022 року в м. Калуш Івано-Франківської області,  
                                               в с т а н о в и в :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицький Р.В., про поді майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 травня 1998 року зареєстровано шлюб між сторонами. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
30 червня 1998 року виконкомом Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області відповідачці видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалося із житлового будинку загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м (відсоток зносу 60%), та колонки. 
В 2008 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку під даним житловим будинком із отриманням державного акта про право власності на земельну ділянку. Після цього, в 2010 році він (позивач) зі згоди дружини розпочав будівництво на цій земельній ділянці ще одного житлового будинку, а саме в 2010 році заклав фундамент, в 2013 році звів дерев`яний житловий будинок, в 2014 році було здійснено покрівельні роботи, а з 2014 по 2017 роки проводились зовнішні та внутрішні оздоблювальні роботи. В 2017 році для звільнення проходу навколо нового будинку було демонтовано частину старого житлового будинку.
Оскільки право власності дружиною на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1   зареєстровано вже під час перебування із ним у шлюбі, то, відповідно, дане будинковолодіння являється їхньою спільною сумісною власністю. 
Аналогічно, оскільки збудований новий житловий будинок ними збудовано також під час перебування у шлюбі, то він також є спільною сумісною власністю та підлягає поділу шляхом визнання права власності на 1/2 частину цього майна. 
Оскільки земельна ділянка приватизована під час перебування в шлюбі, а також передана у приватну власність для обслуговування домоволодіння, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, окрім цього на даній земельній ділянці ними зведено в шлюбі об`єкт незавершеного будівництва, який також є їхньою спільною сумісною власністю, то він має право на отримання у власність 1/2 частини земельної ділянки. 
ОСОБА_2 на праві власності належав на праві власності житловий будинок загальною площею 42,1 м2, житловою площею 32,9 м2, а державним реєстратором протиправно було проведено реєстрацію права власності на новозбудований житловий будинок площею 169,2м2.  Це два різні житлові будинки та свідоцтво про право власності від 30.06.1998 року не охоплювало собою право власності на новозбудований житловий будинок площею 169,2м2, оскільки його будівництво розпочалось лише в 2010 році.
Просив визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Мостищенської сільської ради Калуського району за індексним номером 44548329 від 11.12.2018 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1718370626228; визнати недійсним та скасувати запис про право власності за № 29387329 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1718370626228; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя новозбудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.1-7, том 1).
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано після набрання рішенням законної сили заходи забезпечення позову за ухвалою цього ж суду від 03.06.2020 року щодо накладення арешту на: житловий будинок з господарською будівлею та спорудою, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1718370626228, який зареєстрований за ОСОБА_2 із забороною його відчуження у будь-який спосіб; земельну ділянку з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована за ОСОБА_2 , із забороною вчинення будь-яких дій щодо поділу та/або виділу та/або об`єднання та/або відчуження у будь-який спосіб цієї земельної ділянки   (а.с.176-185, том 2).
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Рішко С.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Представник апелянта вказав, що на переконання позивача державним реєстратором Полицьким Р.В. було незаконно проведено реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на новий будинок АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 30.06.1998 року, оскільки дане свідоцтво було видане на старий будинок АДРЕСА_3 побудовано спільно подружжям ОСОБА_1 у період з 2010 по 2017 роки і має загальну площу 169,2 кв.м. Про ці обставини свідчать наступні письмові докази: довідка  обласного КП «Івано-Франківське обласне БТІ» від 15.01.2020 року №00001 (а.с.30, том 1); матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за 1998 рік (а.с.18-38, том 2); технічна документація по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок та виготовленню державних актів на право власності на землю в с. Середня Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області ОСОБА_2 (а.с.17-26, том 1); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041, згідно якого станом на 24.10.2008 року (день реєстрації цієї ділянки в кадастрі) на ній розташовувалася малоповерхова будова площею забудови 0,0055 га (55 кв.м) - старий будинок (а.с.13-15, том 1); лист виконкому Войнилівської селищної ради від 02.07.2020 року №02-25/720 (а.с.64, том 1); висновок експерта від 04.02.2022 року (а.с.73-115, том 2).
Зазначає, що інформаційна довідка від 13.12.2019 року свідчить, що старий будинок АДРЕСА_4 як літня кухня, що має загальну площу 34,6 кв.м. Площа старого будинку зменшилася після його часткового демонтажу в 2017 році.
Наголошує, що новий будинок побудований подружжям за час шлюбу в основному за кошти ОСОБА_1 та за його безпосередньої участі у будівництві, відповідно, належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 
На переконання апелянта, суд дійшов невірного висновку, що сторонами не надано належних та допустимих доказів зведення будинку із дотриманням державних будівельних, санітарних правил та протипожежних вимог, та що житловий будинок площею 42,1 кв.м було переведено із статусу «житловий будинок» в статус «літня кухня». Зокрема, у листопаді 2018 року ТОВ «Земюрконсалтинг» на замовлення ОСОБА_2 проведено технічну інвентаризацію спірного будинковолодіння з видачею технічного паспорта на новий будинок АДРЕСА_2 (а.с.85-87, том 1). 
Станом на 28.11.2018 року механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначався нормами Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461. 
Апелянт, зокрема, посилається на п.1.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; установлення вартості об`єктів. 
Також суд не звернув увагу на норми Порядку, якими врегульовано процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності)  належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудованих на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 1992 року по 09 квітня 2015 року; будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року.
Крім того зазначає, що суд не надав належної оцінки тому факту, що технічний паспорт від 22.11.2018 року став однією з підстав для реєстрації за відповідачкою права власності на новий будинок АДРЕСА_2 . Отже, на даний час за ОСОБА_2 зареєстровано право власності не на старий будинок, а на самочинно збудований новий будинок, збудований за час шлюбу сторін.
За таких обставин, на думку апелянта, суд, визначившись із природою спірних правовідносин, по суті відмовився вирішувати юридичні наслідки спірних правовідносин.
Також суд проігнорував їх доводи про те, що згідно п.1.5 Інструкції інвентаризаційна справа формувалася і велася на кожен об`єкт нерухомого майна на весь час його існування та зберігалася в органах державної реєстрації прав за місцезнаходженням такого об`єкта.  У 1998 році за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 зокрема, на підставі матеріалів технічної інвентаризації, які на даний час зберігаються в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ». Отже, ТОВ «Земюрконсалтинг» перед проведенням технічної інвентаризації зазначеного будинку на замовлення ОСОБА_2 зобов`язане було отримати в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» матеріали первинної технічної інвентаризації спірного домоволодіння, внести до інвентаризаційних документів виправлення та доповнення, пов`язані з виявленими товариством змінами складу і технічних характеристик об`єктів нерухомості, що на даний час входять до цього домоволодіння, а в старому технічному паспорті відобразити відповідні зміни. Чого не було зроблено.
Крім того, в технічному паспорті зазначено неправдиві відомості про рік побудови спірного будинку - 1991 рік, що прямо суперечить даним по господарських книг с. Середня, де роком побудови цього будинку значиться 1924 рік. В сукупності ці обставини свідчать про проведення державним реєстратором Полицьким Р.В. реєстрації права власності за відповідачкою на новий будинок АДРЕСА_2 на підставі незаконно виготовленого технічного паспорта та по суті двох взаємовиключних документів.
Не погоджується із висновком суду, що спірне будинковолодіння є приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 . Зазначає, що суд проігнорував ту обставину, що ОСОБА_2 не приймала участі у створенні старого будинку АДРЕСА_2 та не набувала права власності на нього в порядку спадкування. Натомість, право власності на цей будинок зареєстровано за відповідачкою 30.06.1998 року, тобто, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Отже, ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 не була власником спірного житлового будинку, не отримувала цей будинок в дар чи у спадок, тому в силу приписів ст.22 КпШС України, цей будинок є спільною сумісною власністю сторін.
Щодо спірної земельної ділянки, на думку апелянта, судом неправильно застосовано норми матеріального права. ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку на підставі рішення Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області від 25.10.2007 року, яким було вирішено передати їй у власність земельну ділянку площею 0,3585 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . В подальшому землевпорядна організація на замовлення відповідачки виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка, в свою чергу, стала підставою для реєстрації в Державному земельному кадастрі зазначеної земельної ділянки і видачі ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.10.2008 року.
Вказує, що станом на 24.10.2008 року ч.1 ст.57 СК України не містила пункту п`ятого, яким частину першу статті 57 СК України було доповнено згідно Закону України № 4766-VI від 17.05.2012 року «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13.06.2012 року і зворотної сили у часі не має.
Отже, у відповідності до приписів ст. 60 СК України, враховуючи зміст ст. 57 СК України в редакції, що діяла станом на 24.10.2008 року, земельна ділянка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. До того ж, на час звернення ОСОБА_1 із даним позовом до суду на земельній ділянці був зареєстрований новий будинок АДРЕСА_2 , який є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.
На думку апелянта, одночасно із задоволенням вимог про скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора, суд правомірно міг визнати право власності позивача на новий будинок АДРЕСА_2 , що стало б підставою для реєстрації права власності на новий будинок АДРЕСА_2 за позивачем і відповідачем по 1/2 частці. І навіть без цього, у разі переконаності суду в неможливості реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, наслідком задоволення його вимоги було б припинення речових прав відповідачки на новий будинок АДРЕСА_2 , що правомірно могло бути зареєстровано.
З цього приводу просить суд взяти до уваги, що законодавцем вже вирішено дану правову колізію шляхом внесення змін до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: згідно Закону України №2255-ІХ від 12.05.2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству».
Також не погоджується із скасуванням судом заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою суду від 03.06.2020 року в справі № 345/1822/20, що є порушенням норм процесуального права, оскільки скасування заходів забезпечення позову має відбуватися в рамках судової справи, в якій їх було застосовано.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.190-212, том 2).
ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу із зазначенням, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а твердження необґрунтованими. Вимоги апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін  (а.с.3-6, том 3).
У судове засідання не з`явилася третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицький Р.В., про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованою кореспонденцією. 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за його відсутності.
Вислухавши пояснення в режимі відеоконференції представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рішка С.І., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. 
Судом встановлено, а також визнається обома сторонами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.05.1998р., що не оспорюється сторонами у судовому засіданні (т. 1, а.с. 10). 
Рішенням Войнилівської селищної ради від 30.12.1997р. «Про оформлення права власності на будинок в АДРЕСА_6 » було вирішено оформити право власності на будинок АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 (Т.1 а.с. 83).  
На підставі даного рішення Войнилівської селищної ради 30.06.1998р. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 83) та здійснено реєстрацію права власності. 
Із матеріалів інвентарної справи на домоволодіння (т. 2 а.с. 18-38) на момент проведення інвентаризації домоволодіння перед реєстрацією права власності воно складалось із житлового будинку площею 42,1 м2 та колонки 6м/пг, та роком побудови цього житлового будинку зазначено 1930р. 
За  погосподарськими книгами (т. 1 а.с. 64-74) облік даного домоволодіння ведеться із 1950 року. 
Згідно погосподарської книги № 2 за 1991-1995рр. (т. 1 а.с. 185-192) домоволодіння АДРЕСА_5 в 1991 та 1992 роках відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», а в 1994 та 1995 роках до суспільної групи «робітничий двір» та в даному домоволодіння було зареєстровано дві особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 
Рішенням Войнилівської селищної ради від 25.10.2007р. «Про передачу земель у власність» вирішено передати ОСОБА_2 у власність 0,3585га землі, із них 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, під належним їй домоволодінням по АДРЕСА_7 . На підставі даного рішення ОСОБА_2 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 163768 від 24.10.2008р. (т. 1 а.с. 27).        
В 2010р. ОСОБА_1 розпочав будівництво нового житлового будинку на цій земельній ділянці, поруч із належним ОСОБА_2 житловим будинком. 
Згідно листа ДАБІ України № 1009-1.16/540 від 16.08.2021р. (т.2 а.с. 13) за даними Реєстру відсутня інформація щодо реєстрації/видачі документів, що надають право на виконання будівельних робіт з будівництва на земельній ділянці з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041 за адресою АДРЕСА_1 та підтверджують готовність зазначеного об`єкта до експлуатації. 
Згідно повідомлення Калуської РДА від 31.08.2021р. № 1544/01-28/01 (т. 2 а.с. 48) будівельний паспорт на забудову земельної ділянки громадянина ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 в с. Середнє відсутній в Калуській РДА. 
В 2017р. ОСОБА_2 виготовила технічний паспорт на домоволодіння по АДРЕСА_1 , в який було внесено відомості про самочинно збудований житловий будинок площею 169,2 м2, а старий житловий будинок зазначено як літню кухню (т. 1 а.с. 85-87).
Дана обставина підтверджується також висновком експерта № 544/11-21 від 04.02.2022р. 
Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04.02.2022 №544/11-21, складеним судовим експертом Колчаром В.Д., встановлено наступне.
Житловий будинок загальною площею 169,2 кв.м, житловою площею 112,8 кв.м, розташований в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 1718370626228), право власності на який на даний час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та житловий будинок загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, зазначений у свідоцтві про право власності, виданому ОСОБА_2 30.06.1998 року виконкомом Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, не є одним і тим же об`єктом нерухомого майна (а.с.74-118, том 2).  
Новозбудований житловий будинок загальною площею 169,2м2 є незавершеним будівництвом, згідно висновку експерта № 544/11-21 від 04.02.2022р. ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку площею 169,2м2 складає 80,34%, та даний незавершений будівництвом житловий будинок є самочинним будівництвом, так як жодних дозволів на його будівництво не видавалось.
07.12.2018 р. державним реєстратором Мостищенської сільської ради Калуського району Полицьким Р.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 29387329 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарською будівлею, та підставою виникнення права власності на даний об`єкт нерухомого майна зазначено свідоцтво про право власності, видане 30.06.1998р. виконкомом Войнилівської селищної ради (а.с.28, том 1).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив  з того, що оскільки житловий будинок був збудований до 1950 року, рішення про оформлення права власності на даний будинок прийнято Войнилівської селищною радою до укладення шлюбу між сторонами, позивач не приймав участі у створенні даного майна, дійшов висновку, що будинок є особистою приватною власністю відповідачки та поділу як майно подружжя не підлягає. Оскільки ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку для будівництва та обслуговування належного їй на праві особистої приватної власності жилого  будинку, то відповідно земельна ділянка є її особистою приватною власністю та, відповідно, поділу не підлягає.
З приводу визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя новозбудованого житлового будинку загальною площею 169,2 кв.м, то його будівництво було розпочато без дозвільних документів, новозбудований житловий будинок в експлуатацію не вводився та не був закінчений будівництвом, сторонами не надано доказів, що будинок зведено із дотриманням державних будівельних норм, отже, це є самочинне будівництво. Законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації, тому особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Відповідно, він не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу шляхом визнання права власності на нього. Оскільки відсутні правові підстави для визнання права власності на незавершений будівництвом самочинно збудований житловий будинок загальною площею 169,2 кв.м, а також відсутні правові підстави для скасування державної реєстрації на спірне домоволодіння, тому в задоволенні даної позовної вимоги також відмовлено.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
  Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.        
З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися окрім норм СК України та ЦК України, ще й нормами КпШС УРСР, який був чинним на час набуття права власності на будинок, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.                               
Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР (1963р.) в редакції на 1998р., відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Згідно ст. 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою  створення  i  примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з частинами 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
За ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Статтею 22 КпШС України (яка діяла на час спорудження спірного будинку) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва,  слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 520/16281/15-ц (провадження № 20566св19).
Висновок Верховного Суду у постанові від 03.02.2021 року у справі №630/637/17 зводиться до того, що для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку та стає предметом поділу спільно набутого майна подружжя після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
Разом із тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
За наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва, до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва (постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18).
Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року у справі №722/1882/16-ц вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Згідно зі ст.125 ЗК України (в редакції станом на час отримання відповідачкою державного акту на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Частиною 1 ст.126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
Відповідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Законом України від 05.12.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. 
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).         
Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, 
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) дійшла висновку про те, що спір про скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (пункт 36).
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок №1 від 30.06.1998 року, відповідачка ОСОБА_2 , відповідно до рішення Войнилівської селищної ради 16 сесії другого скликання від 30.12.1997 року, є власницею житлового будинку загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, який розташовувався за адресою АДРЕСА_1 . 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.12.2019 року № 192927360, загальна площа житлового будинку АДРЕСА_5 , становить 169,2 кв.м.
Обидва будинки розташовані за однією адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041.
Згідно висновку експерта №544/11-21 від 04.02.2022 року, житловий будинок загальною площею 169,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 1718370626228), право власності  на який на даний час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та житловий будинок загальною площею 42,1 кв.м, зазначений у свідоцтві про право власності, виданому ОСОБА_2 30.06.1998 року виконкомом Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, не є одним і тим же об`єктом нерухомого майна (а.с.74-91, том 2).
Споруда, що має площу 169,2 кв.м, є самочинним будівництвом, оскільки побудована без оформлення документів, які дозволяють будівництво  (відсутня проектно-технічна документація і не подавалася декларація про початок будівельних робіт). Ця споруда представляє собою двоповерхову будівлю із мансардним поверхом, стіни  виконані із дерев`яного бруса.
На земельній ділянці ліворуч від самочинної споруди  площею 169,2 кв.м, в наявності є інша будівля, позаду якої наявний фрагмент бокової стіни, який виходить за параметри цієї будівлі, а також фундамент, що був улаштований під колись існуючими тут стінами та залишки опалювальної печі і прилягаючого до неї димового каналу. Також наявними є сліди від розбивання частини зовнішніх поздовжніх стін і дахової конструкції.
Тобто, із цього слідує, що ця будівля колись мала інші параметри і з часом частині її була розібрана. Фактична площа забудови цієї будівлі становить 34,6 кв.м.
Згідно зазначеного висновку експерта, ступінь будівельної готовності на момент проведення експертизи самочинно збудованої споруди ( у висновку експерта як новозбудованого житлового будинку)  загальною площею 169,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 80,34%.
Вартість житлового будинку, який існував станом на 30.06.1998 року, складає 8954,88 грн, а вартість самочинно збудованої споруди ( у висновку експерта як новозбудованого житлового будинку) та господарських будівель і споруд станом на 17.09.2020 року складає 1 419 057,26 грн.
Із загальної суми зміни вартості всіх об`єктів на досліджуваному домоволодінні, яка складає 1 419 057,26 грн, 54 063,49 грн складає інфляційна складова, а решта суми 1 364 993,77 грн - це є збільшення вартості за рахунок будівництва нових об`єктів, в тому числі:
- за рахунок вартості нового житлового будинку загальною площею 169,2 кв.м - на 1 311 146,57 грн;
- за рахунок вартості штучного ставка - на 53 847,20 грн.
Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 163768 від 24.10.2008 року, виданим на ім`я ОСОБА_2 , земельна ділянка з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041 призначалася для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, яка розташовувалась за адресою АДРЕСА_7 . 
Встановлено, що в період із 2010 по 2017 роки  сторони на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 , самочинно спорудили спірний житловий будинок площею169,2 кв.м, який на час розгляду справи в суді будівництвом не закінчений та в установленому порядку не введений в експлуатацію. 
Питання процедури отримання відповідних дозвільних документів на здійснення будівництва об`єктів нерухомості врегульовано низкою нормативних актів, що були чинними саме на час здійснення будівництва.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на початок здійснення будівництва), встановлення порядку видачі забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, надання дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції місцевих державних адміністрацій у сфері містобудування на відповідних територіях.
Видача у встановленому порядку забудовникам архітектурно-планувальних завдань, технічних умов на будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у сфері містобудування (стаття 14 Закону України «Про основи містобудування»).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.6 ДБН А.3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», дозвіл на будівництво є документом, що посвідчує право забудовника та генпідрядника на виконання будівельних робіт, їх фінансування, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж видачу ордера на земляні роботи. Дозволи забудовникам (замовникам) на виконання робіт з будівництва видаються органами державного архітектурно-будівельного контролю України. Виконання зазначених у пункті 1.2 робіт без дозволу органу держбудконтролю забороняється.
Індивідуальним    забудовникам    житлових    будинків, господарських та побутових споруд дозволи на виконання будівельних робіт  надаються  на  підставі  заяви забудовника,  документа,  що посвідчує право власності чи право користування (у тому  числі  на умовах оренди) земельною ділянкою,  дозволу на будівництво об`єкта містобудування,  який  видається  відповідним  органом  виконавчої влади,  проектної  документації,  погодженої  місцевими органами у справах  містобудування  і  архітектури,  а   також   зобов`язання виконавця робіт, якщо будівництво здійснюється підрядним способом (пункт 3.11 ДБН).
Виконання  будівельних  робіт  на об`єктах без одержання дозволу або його завчасної перереєстрації,  а також  виконання  не зазначених  у  дозволі  будівельних робіт уважається самовільним і тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством (пункт 5.1 ДБН).
Статтею 376 ЦК України передбачено наслідки самовільного будівництва житлового будинку,  будівлі,  споруді,  іншого нерухомого майна.
Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулює Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461).
Згідно зазначеного Порядку, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації та внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок державної реєстрації), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом № 1952-IV, іншими законами України та цим Порядком.
Пунктом 41 Порядку державної реєстрації визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, зокрема, подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Виходячи з положень п.64 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, одним із документів, який має бути поданий для реєстрації об`єкту незавершеного будівництва, є документ, що надає право на виконання будівельних робіт.
Отже, необхідною умовою для реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна є прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та надання державному реєстратору відповідного документа - зареєстрованої належним чином декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього.
Отже, відсутність відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту є підставою для визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності та його поділ, суд виходить з наступного.
Спірна новостворена споруда в силу статті 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом, тому до прийняття новоствореного нерухомого майна в експлуатацію право власності на нього, як об`єкт цивільного обороту, не виникає.
Оскільки на момент здійснення державної реєстрації за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на спірний житловий будинок площею 169,2 кв.м, що розташований по АДРЕСА_7 , були  відсутні документи, які надавали право на виконання будівельних робіт, новозбудований житловий будинок в експлуатацію не вводився та не був закінчений будівництвом. Також сторонами не надано належних та допустимих доказів того, що житловий будинок зведено із дотриманням державних будівельних норм, санітарних правил, та протипожежних вимог. Не надано доказів того, що житловий будинок площею 42,1 м2 по АДРЕСА_7 було переведено із статусу житлового будинку в літню кухню, тобто збудоване майно в силу статті 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом, тому у державного реєстратора були відсутні підстави для державної реєстрації такого майна як нерухомого.
З огляду на те, що право власності на спірний об`єкт нерухомості (самочинне будівництво) набуто з порушенням закону, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення державного реєстратора  Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицького Руслана Васильовича за індексним номером 44548329 від 11.12.2018 року про державну реєстрацію права власності, на підставі якого за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, а саме: на житловий будинок з господарською будівлею і спорудою, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановивши, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом і що позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування цих обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що на зазначене майно не може бути визнано право власності як на об`єкт незавершеного будівництва, оскільки в такому випадку об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, а не окремим об`єктом.
Таким чином, слід погодись з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу, про незаконне набуття ОСОБА_2 права власності на спірний новозбудований будинок.
Ураховуючи зазначене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя новозбудованого житлового будинку та визнання за ним права власності на 1/2 частини житлового будинку.
У такому випадку  сторони є власниками лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про визнання за  ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, вкладених у будівництво дерев`яної споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,  загальною площею 169,2 кв.м., матеріали стін: дерево, вартістю 1 311 146,57 грн та штучної водойми, вартістю 53 847,20 грн, на суму 682 496,89 грн. 
Такий спосіб захисту порушеного права позивача буде ефективним, відповідає вимогам Закону і не порушує права інших осіб. 
Не заслуговують на увагу вимоги апелянта щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2622855303:01:003:0041, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 61 СК в редакції, чинній станом на 24 жовтня 2008 року (виданий відповідачці Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 163768 від 24.10.2008р.), приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18)в справі № справа № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18).
Установивши, що земельна ділянка, приватизована відповідачкою та є її особистою власністю, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вона не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути поділена між сторонами спору.  
Крім того, не підлягає поділу і будинок загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, який розташовувався за адресою АДРЕСА_1 , оскільки він набутий відповідачкою до шлюбу з позивачем, а тому є її особистою власністю. 
Враховуючи те, що висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Згідно з ч.1 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4169,88 грн, витрати за проведення експертизи в розмірі 18805,91 грн та за послуги експерта в суді апеляційної інстанції в розмірі 2383,91 грн, а також витрати на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 10725,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384  ЦПК  України, суд
                                            п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Рішка Сергія Івановича задовольнити.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Полицького Руслана Васильовича за індексним номером 44548329 від 11.12.2018 року про державну реєстрацію права власності, на підставі якого за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, а саме: на житловий будинок з господарською будівлею і спорудою, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку А, загальною площею 169,2 кв.м., житловою площею 112,8 кв.м., матерали стін : дерево, літньої кухні Б, загальною площею 34,6 кв.м., матерали стін: дерево, криниці 1, матерали стрін: бетонні кільця, опис: 4мПг.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , право власності на 1/2 частину  будівельних матеріалів, вкладених у будівництво дерев`яної споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,  загальною площею 169,2 кв.м., матеріали стін : дерево, вартістю 1 311 146,57 грн та штучної водойми, вартістю 53 847,20 грн, на суму 682 496,89 грн (шістсот вісімдесят дві гривні чотириста дев`яносто шість гривень вісімдесят дев`ять копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_9 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , судовий збір в розмірі 4169,88 грн  за подання позовної заяви та апеляційної скарг, витрати за проведення експертизи в розмірі 18805,91 грн   та за послуги експерта в суді апеляційної інстанції в розмірі 2383,91 грн,  витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 10725,00 грн, а всього судових витрат 36084,70 грн (тридцять шість тисяч вісімдесят чотири гривні сімдесят копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді:                                                                                                              І.О. Максюта
                                                                                                                        Л.В. Василишин
                                                                                                                        О.О. Томин
Повний текст постанови складено 27 лютого 2023 року.