ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/418/23 Справа № 203/104/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Кругман А.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В: 

               У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
               В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що з 24 грудня 2001 року прийнята на посаду провідного спеціаліста Павлоградської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Внаслідок реорганізації управління з 01 серпня 2017 року та по теперішній час працює в Павлоградському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. 15 грудня 2021 року вона вийшла на роботу та дізналась про своє відсторонення від роботи з підстав того, що вона не надала документів на підтвердження щеплення від «COVID-19». Вказані дії роботодавця позивачка вважає незаконними, оскільки вважає їх дискримінацією, що порушує ст. 24 Конституції України та ст. 21 Кодексу законів про працю України, порушенням гарантованого ст. 43 Конституції України права на працю, втручанням в особисте та сімейне життя, недопустимість чого визначена ст. 28 Конституції України. Свої заперечення проти примусової вакцинації позивачка обґрунтовувала ст. 28 Конституції України, згідно якої жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Вважає, що відповідач незаконно обмежив її права працівника на працю та отримання за неї винагороди шляхом відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, оскільки в неї відсутнє зобов`язання перед відповідачем про необхідність щеплення від вказаної хвороби і не передбачено повноважень на відсторонення її від роботи з підстави відсутності вказаного щеплення, вказувала, що вона не була попереджена про зміну істотних умов праці за два місяці, що є порушенням ст. 492 Кодексу законів про працю України. 
               У зв`язку з викладеним, позивачка просила визнати протиправними дії відповідача щодо відсторонення її від роботи та скасувати відповідний наказ, стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул з 15 грудня 2021 року та по день фактичного поновлення. 
               Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. 
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових відносинах. Позивач ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року працює на посаді головного спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, що підтверджується записом № 16 в її трудовій книжці, копією наказу від №188-к від 21.03.2019 (а.с. а.с. 53-54).
       03 грудня 2021 року відповідачем було видано наказ № 629-ОД «Про обов`язкову вакцинацію працівників управління виконавчої дирекції Фонду», яким працівників у строк до 08 грудня 2021 року було зобов`язано надати до відділу по роботі з персоналом копію документів про підтвердження повного курсу вакцинації або копію довідки щодо наявності протипоказань проти вакцинації чи письмове пояснення про відмову від проведення вакцинації (а.с. а.с. 77, 77 на зв.). Згідно з п. 2 вказаного наказу працівників було попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі не надання ними документів про проходження курсу вакцинації або про наявність протипоказань проти вакцинації (а.с. 77 на зв.).
       06 грудня 2021 року відповідачем було вручено позивачці «Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» і правовими підставами зазначено ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказ Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п. 416 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». При цьому, позивачку попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі ненадання до 08 грудня 2022 року документів, визначених наказом про обов`язкову вакцинацію працівників (а.с. а.с. 21-22). Факт ознайомлення позивачки з указаним повідомленням підтверджується її розпискою на повідомлення. (а.с. 22).
       Наказом виконувачого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 15 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивачку було відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти «COVID-19» без збереження заробітної плати.(а.с. 19-20).
       Наказом відповідача від 28 лютого 2022 року № 148-к позивачку допущено до роботи з 28 лютого 2022 року і до закінчення воєнного стану в Україні.
       Наказом відповідача від 10 березня 2022 року № 165-к «Про внесення змін до наказу управління виконавчої дирекції Фонду № 148-к» було внесено зміни до зазначеного наказу щодо часу допуску позивачки до роботи – з 01 березня 2022 року і до закінчення воєнного стану в Україні. 
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував до позивачки  відсторонення від роботи згідно чинного законодавства. Також суд зазначив, що хоча обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, таке втручання може розглядатись як правомірне.  Позивач не піддавалась жодній дискримінації, оскільки вимога щодо вакцинації стосується усіх без винятку працівників, які займають певні посади чи працюють у відповідних підприємствах, установах, організації. Посилання позивачки на порушення її права, гарантованого ч. 2 ст. 28 Конституції України, на думку суду першої інстанції, є надуманим. Оскільки втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, суд першої інстанції зробив висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
               Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
               Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
       Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.
       Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).
       У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України “Основи законодавства України про охорону здоров`я” встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
       Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
       До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.
       Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
       Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.
       Статтею 12 Закону України “Про захист населення від інфекційних хвороб” передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
       Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.
       Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
       Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі – Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:
1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;
2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;
3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;
4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;
5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;
6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
       Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
       Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
       Пунктом 41? постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
       Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.
       Матеріалами справи встановлено, що позивач працює на посаді головного спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Павлоградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.         
       Управління, як робочий орган Фонду соціального страхування України у своїй діяльності керується ЗУ “Про загальнообов”язкове державне соціальне страхування”. Відповідно до пункту 3 частини 1статті 9 якого передбачено, що одним з основних завдань Фонду є надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього закону. Фонд забезпечує фінансування та виплату матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Отже, нормами закону № 1105 підтверджено належність відповідача до сфери управління центральних органів виконавчої влади, які надають соціальні послуги відповідно до діючого законодавства.
       Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що Фонд не належить до надавачів соціальних послуг.
       У судовому засіданні в апеляційному суді позивач зазначила про те, що її робота пов”язана з прийманням та обробкою звітів від осіб, тобто має місце спілкування з населенням.
       Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі – Перелік № 2153), до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби.
       06 грудня 2021 року відповідачем було вручено позивачці повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти “COVID-19” та попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі ненадання до 08 грудня 2022 року документів, визначених наказом про обов`язкову вакцинацію працівників.
       Факт ознайомлення позивачки з указаним повідомленням підтверджується її розпискою на повідомленні. 
       При цьому обумовлених документів про вакцинацію або протипоказання до неї ОСОБА_1 роботодавцю не надала. 
       На підставі наведеного колегія суддів вважає законним відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, у зв”язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що наказ про її відсторонення суперечить нормам міжнародного права спростовуються тим, що зазначений наказ обгрунтовано, серед іншого, Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, відносно якого Міністерство юстиції України зробило висновок, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. 
       Посилання апелянта на добровільність вакцинації, у зв”язку з чим вона не може бути примусовою, висновків суду не спростовують, оскільки ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі. Метою обов`язкового вакцинування є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. 
       Щодо доводів апелянта про невиплату заробітної плати під час відсторонення її від роботи, то апеляційний суд зазначає про відповідність таких дій відповідача вимогам закону з огляду на те, що під час відсторонення працівник своїх трудових обов”язків не виконує, тому заробітна плата йому не виплачується.
       Безпідставними, на переконання апеляційного суду, є доводи апеляційної скарги позивачки щодо її дискримінації, оскільки не підтверджені належними доказами. Судом першої інстанції дано належну правову оцінку обов”язковості вакцинації у даному випадку з урахуванням місця роботи ОСОБА_1 та виконання її трудових обов”язків, тому посилання в апеляційній скарзі в цій частині зводяться до незгоди позивача з оцінкою судом першої інстанції обставин справи.
       Доводи апеляційної скарги про невнесення профілактичного щеплення проти COVID-19 до переліку обов`язкових щеплень, закріпленого у ч.1 ст.12 Закону України«Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» апеляційний суд відхиляє, оскільки цими ж нормами передбачено для працівників окремих професій необхідність проходження обов`язкових профілактичних щеплень також і проти інших відповідних інфекційних хвороб. 
       За таких обставин, надавши оцінку усім доводам апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко