УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2357/22 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Шевчук А.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання       Франчука В.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2357/22 за позовом   ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Кузьмін Дмитро Леонідович 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. 
в с т а н о в и в:
У серпні 2022 року позивач через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив, стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики в сумі 145 727,13 доларів США, з яких 10 4200,00 доларів США – основного боргу, 8 379,25 доларів США – розмір відповідальності за порушення грошового зобов`язання, 33 147,88 доларів США – відсотки за користування коштами.
На обґрунтування позову зазначав, що між ним та ОСОБА_2 було укладено ряд договорів позики на загальну суму 104200 доларів США., зокрема від 30.03.2021 року на суму 31 200,00 доларів США зі строком повернення до 15.12.2021 року, від 13.05.2021 року на суму 10 000,00 доларів США зі строком повернення до 13.01.2022 року, від 17.04.2021 року на суму 20 000,00 доларів США зі строком повернення до 17.01.2022 року, від 22.05.2021 року на суму 23 000,00 доларів США зі строком повернення до 22.10.2021 року, від 11.06.2021 року на суму 20 000,00 доларів США зі строком повернення до 11.11.2021 року.
На підтвердження отримання коштів по вищевказаним договорам ОСОБА_2 власноручно написав розписки. Відповідач зобов`язався повернути кошти у строки, зазначені у договорах позики, та сплатити відсотки за користування грошовими коштами, однак кошти останній позивачу не повернув, відсотки не сплатив, чим порушив свої зобов`язання.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 73 520,00 доларів США, з яких: 64 200,00 доларів США – сума основного боргу, 9 320,00 доларів США – проценти за користування коштами. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позов у частині відмовлених позовних вимог у повному обсязі, а в іншій частині залишити без змін.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення боргу та відсотків за користування коштами за договорами №17/04 та №11/06 є необґрунтованими, оскільки розбіжності між вказаними договорами та розписками до них є суто технічними описками та не спростовують наявність правовідносин між сторонами. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Позивач надав суду докази (договори та розписки) і довів обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач у свою чергу не заперечив вимог позивача та не надав жодного доказу.
Вказує, що рішення в частині відмови у стягненні 8 379,25 доларів США за порушення грошового зобов`язання є також необґрунтованим, оскільки позивач заявляв саме вимогу про стягнення 10 відсотків річних – 8 379,25 доларів США на підставі положень договорів та частини 2 статті 625 ЦК України, а суд у рішенні посилається на підстави для відмови у стягненні інфляційних втрат.
Позивач також не погоджується з рішенням суду в частині відмови у стягненні процентів за користування коштами після закінчення строків дії договорів через те, що у пунктах 7 договорів позики №30/03, №22/05, №13/05, №17/04, №11/06 вказано, що проценти відповідно до п.3 цього договору нараховуються до повернення грошових коштів позичальником у повному обсязі. Суд мотивував своє рішення тим, що проценти за користування коштами були чіткими сумами обумовленими у договорах, проте вказані суми були розраховані на строк дії договору позики, а відповідач порушив свої зобов`язання, продовжував користуватися грошовими коштами, а тому проценти мають нараховуватися до подання позовної заяви.
Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити вимоги, скасувати рішення суду частково в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення: 1) боргу та процентів за користування коштами за договорами позики №17/04 та №11/06; 2) 8379,25 доларів США за порушення грошового зобов`язання; 3) 23827,88 доларів США процентів за користування коштами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 
За приписами ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 30.03.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №30/03, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 31200,00 доларів США зі строком повернення до 15.12.2021 року, на підтвердження чого позичальником була надана розписка. Відповідно до п.3 зазначеного договору, за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 24 % річних. Проценти сплачуються позивальником при поверненні суми позики не пізніше 15 грудня 2021 року у сумі 5620,00 доларів США (а.с.39-40).
13 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №13/05, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 позику в сумі 10 000,00 доларів США зі строком повернення до 13.01.2022 року, на підтвердження чого позичальником була надана розписка. Відповідно до п.3 зазначеного договору, за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 24% річних. Проценти сплачуються позивальником при поверненні суми позики не пізніше 13 січня 2022 року у сумі 1400,00 доларів США (а.с.43-44).
22 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №22/05, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 позику в сумі 23000 доларів США зі строком повернення до 22.10.2021 року, на підтвердження чого позичальником була надана розписка. Відповідно до п.3 зазначеного договору, за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 24% річних. Проценти сплачуються позичальником при поверненні суми позики не пізніше 22 жовтня 2021 року у сумі 2300,00 доларів США (а.с.41-42).
Задовольняючи позовні вимоги часткового суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли відносини, які впливають із договорів позики. Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики №30/03, №13/05 та №22/05 належним чином не виконав, тому загальна сума боргу за договорами позики у розмірі 64200,00 доларів США та проценти за користування коштами, які були чіткими сумами обумовлені у договорах на загальну суму 9320,00 доларів США, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення коштів в порядку вимог ст.625 ЦК України, суд дійшов висновку, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти саме в доларах США, нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що розписки від 17.04.2021 року та від 11.06.2021 року не підтверджують отримання позичальником грошових коштів за договором позики №17/04 від 17.04.2022 року та №11/06 від 11.06.2021 року, оскільки розписки містять суттєві розбіжності, та не можуть вважатися належними доказами факту передання грошових коштів та укладення договорів позики. 
Дописки, описки або інші виправлення у тексті розписок від 17.04.2021 року та 11.06.2021 року не застережені сторонами.
З огляду на це, договори позики № 17/04 від 14.04.2022 року на суму 20 000,00 доларів США та № 11/06 від 11.06.2021 року на суму 20 000,00 доларів США є неукладеними, тому підстави для стягнення заборгованості та відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК відсутні.
Установивши, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики №30/03, №13/05 та №22/05, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики у розмірі 64 200,00 доларів США, а також процентів за користування грошовими коштами у розмірі 9 320, 00 доларів США, які були визначені сторонами у вказаним договорах.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про підстави відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Наслідки порушення відповідачем строків повернення позичених коштів сторони передбачили у договорах позики. Відповідно до п.9 договорів позики №30/03, №13/05 та № 22/05, за прострочення повернення грошових коштів та сплати процентів позичальник сплачує позикодавцю 10 відсотків річних у порядку визначеному ч.2 ст.625 ЦК України.
З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на користь позивача підлягає стягненню 10 відсотків річних за договором позики №30/03 у сумі – 2 196,82 доларів США (виходячи з розрахунку: 31200 дол. США х 10 : 100 х 257 дня прострочки : 365 днів); за договором позики №13/05 – 624,00 доларів США (виходячи з розрахунку: 10000 дол. США х 10 : 100 х 228 днів прострочки : 365 днів) та за договором позики №22/05 – 1 959,72 доларів США (виходячи з розрахунку: 23000 дол. США х 10 : 100 х 311 днів прострочки : 365 днів), що разом становить 4780,54 доларів США.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення відсотків за користування грошовими коштами після закінчення дії договорів і до 29.08.2022 року є необґрунтованими. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Сторони чітко визначили у договорах позики суму відсотків за користування позикою та кінцевий термін їх сплати. Відповідно до п.3 договорів позики №30/03, №13/05 та № 22/05, за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 24% річних. Проценти сплачуються позивальником при поверненні суми позики не пізніше 15 грудня 2021 року у сумі 5620,00 доларів США (договір позики №30/03), не пізніше 13 січня 2022 року у сумі 1400,00 доларів США (договір позики №13/05), не пізніше 22 жовтня 2021 року у сумі 2300,00 доларів США (договір позики №22/05).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що після закінчення дії договорів позики №30/03, №13/05 та № 22/05 підлягають стягненню відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання у порядку передбаченому частиною другою статті 625 ЦК України, а не відсотки за користування грошовими коштами.
Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України за договорами позики №30/03 від 30.03.2021 року, №13/05 від 13.05.2021 року, №22/05 від 22.05.2021 року з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).
У частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому підстав для його перегляду немає.
Частиною 4 статті 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат  Кузьмін Д.Л., скасуванням судового рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України за договорами позики №30/03 від 30.03.2021 року, №13/05 від 13.05.2021 року, №22/05 від 22.05.2021 року і ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати, сплачені позивачем у суді першої та апеляційної інстанцій, підлягають перерозподілу пропорційно до задоволених вимог.
Ціна позову – 145 727,13 доларів США. Розмір задоволених позовних вимог становить 78300,54 доларів США або 53%.
За подання позову у суді першої інстанції ОСОБА_1 сплатив 12 405,00 грн., за подання апеляційної скарги – 18 979,65 грн.
Отже, за подання позовної заяви зі відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір збільшивши його розмір з 6258,300 грн. до 6574,65 грн., за подання апеляційної скарги – 1 252,65 грн. (4780,54 доларів США – розмір задоволених вимог під час апеляційного перегляду, що становить 6,6% від суми незадоволених вимог в розмірі 72 207,13 доларів США, які були предметом перегляду в апеляційній інстанції).
З урахуванням часткового задоволення позову, ОСОБА_2 має сплатити на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 6574,65 грн., за подання апеляційної скарги у розмірі 1 252,65 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Кузьмін Дмитро Леонідович– задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2023 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України за договорами позики №30/03 від 30.03.2021, №13/05 від 13.05.2021, №22/05 від 22.05.2021 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України за договорами позики №30/03 від 30.03.2021, №13/05 від 13.05.2021, №22/05 від 22.05.2021 в розмірі 4780,54 доларів США.
Рішення  Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2023 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики №17/04 від 17.04.2022, №11/06 від 11.06.2021, відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України за договорами позики №17/04 від 17.04.2022, №11/06 від 11.06.2021, а також процентів за користування коштами в розмірі 23827,88 доларів США залишити без змін.
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судового збору змінити, збільшивши його розмір з 6258,300 грн. до 6574,65 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1252,65 грн.   
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року.

Головуючий                                               Судді