Номер провадження: 22-ц/813/2453/23 
Справа № 504/1540/14-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дришлюка А.І..,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:
08 травня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом, предмет якого в ході розгляду справи був змінений та із урахуванням зміни просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 97 426,63 дол. США.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 13.03.2007 між АКІБ «УкрСибБ=банк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11126299000, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 63 000 дол. США з терміном повернення до 13.03.2014 зі сплатою 13% річних. В подальшому 08.11.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги, яке виникло внаслідок укладання вказаного кредитного договору на користь ПАТ «Дельта Банк». 
Позивач послався на те, що свої зобов`язання банк виконав та надав відповідачу кредитні кошти. У свою чергу, відповідач порушив зобов`язання за кредитним, у зв`язку з чим у нього виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 97 426,53 дол. США. На даний час відповідач ухиляється від добровільного виконання зобов`язань за кредитним договором. На підставі чого банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
24 лютого 2020 року ухвалою суду замінено позивача з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність та про підтримання позовних вимог. Додатково надав витяг з сайту Національного банку України про офіційний курс гривні щодо іноземних валют, станом на 29.04.2021.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, неодноразово надавав заяви у яких заперечував проти задоволення позову, зокрема просив застосувати строк позовної давності, мотивуючи це тим, що первісний позивач пред`явив вимогу про дострокове погашення заборгованості 22.11.2011, а із позовом звернувся лише 08.05.2014. Додатково зазначив, що на його думку кредитний борг відповідача складає 26 250 дол. США, а заборгованість за відсотками складає 5 203,74 дол. США, що згідно із курсом НБУ складає 251 409,74 грн.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11126299000 від 13.03.2007 у загальному розмірі 78 044,33 дол. США що еквівалентно на дату постановлення рішення суду - 2 168 594,38 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту - 48 796,51 дол. США, що еквівалентно на дату постановлення рішення суду 1 355 893,98 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 29 247,82 дол. США, що еквівалентно на дату постановлення рішення суду - 812 700,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 557,06 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 13.03.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому змінено назву на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11126299000, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у іноземній валюті в сумі 63 000 дол. США, що на момент видачі складала в еквіваленті 318 150 грн строком до 13.03.2014, а відповідач в свою чергу зобов`язувався повернути наданий кредит в повному обсязі у терміни, встановлені графіком погашення кредиту сплачувати нараховані відсотки у встановлені строки /а.с. 6-15/.
За умовами кредитного договору, сторони домовились про наступне:
-за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних (п. 1.3.1.);
-кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника) (п. 1.4.);
-у випадку невиконання позичальником умов цього договору про надання забезпечення за цим договором, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язань за цим договором або погіршення його умов (стану забезпечення, умов його зберігання, банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору (п. 2.3);
-у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або терміну сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору (п. 5.5);
-у випадку невиконання позичальником умов цього договору про надання забезпечення належного виконання зобов`язань за цим договором, та/або у разі втрати забезпечення виконання зобов`язань за цим договором та /або погіршення його умов (стану забезпечення, умов його зберігання) банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору (п. 5.8);
-невиконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту у разі порушення умов договору, в порядку, встановленому розділом 11 договору, вважається істотним порушенням умов цього договору (п. 9.14);
-сторони погодили, що направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (п. 11.1).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту, ОСОБА_1 станом на 09.12.2013 має заборгованість, яка складається з наступного: сума заборгованості за кредитом - 48 796,51 дол. США, що за курсом НБУ складає 390 030,50 грн; сума заборгованості за відсотками - 48 630,12 дол. США що за курсом НБУ складає 388 700,54 грн /а.с.36/.
При цьому розрахунок заборгованості наданий за період з 19.12.2011 по 08.12.2013 та 19 382,30 дол. США нараховано відсотків на прострочену суму заборгованості.
22 листопада 2011 року ПАТ «Укрсиббанк», надіслав ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості у розмірі 80 397,89 дол. США, що за курсом НБУ становить 641 760,09 грн, зазначивши, що термін повернення кредиту вважаються таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання зазначеної вимоги /а.с.162/.
Відповідно до договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 ПАТ «Укрсиббанк» відступив ПАТ «Дельтабанк» право вимоги за кредитним договором №11126299000 до ОСОБА_1 /а.с.58-62/.
Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із порушенням умов договору про надання споживчого кредиту, своєчасної несплати заборгованості у розмірі 48 796,51 дол. США позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що направивши відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, ПАТ «УкрСиббанк» змінив строк повернення кредиту, а відтак після спливу цього строку право банку на нарахування процентів за кредитним договором припинилося, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками на прострочену суму заборгованості у розмірі 29 247,82 дол. США (до 19 грудня 2011 року). 
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи, що на час звернення до суду, внаслідок порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредиту у строки визначені умовами договору, виникла заборгованість по кредиту, яка в повному обсязі відповідачами на час розгляду справи не погашена, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі, що існує на час ухвалення рішення.
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в незастосуванні судом першої інстанції строків позовної давності до даних правовідносин. Так, відповідач стверджує, що банком було пропущено строк позовної давності, тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.
Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 , у листопаді 2011 року банк звернувся до нього із вимогою про дострокове погашення заборгованості, а 08 травня 2014 року банк уже звернувся до суду із вказаним позовом, тобто у межах строків загальної позовної давності.
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами факт укладення спірного договору, законність нарахування заборгованості за тілом кредиту, процентів, а відповідачем в свою чергу не було оспорено факту укладення кредитного договору та не спростовано наданий банком розрахунок заборгованості. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених по справі обставин, не мають наслідком задоволення скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції (див. вищепункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положеньст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.
Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року залишити  без  змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік