Постанова                                                
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/10668/19
провадження № 61-11248св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько Альбіна Василівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Богомазов Павло Сергійович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва 
від 22 листопада 2021 року у складі Каліушка Ф. А. та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів: 
Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько А. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення частки майна належної померлому на праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та зміну черговості у спадкуванні.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що позивач та ОСОБА_4 з січня 
2004 року почали проживати однією сім`єю як чоловіка і жінка, протягом тривалого сімейного життя вони мали спільний бюджет та побут, всіма господарськими справами займалися разом, вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати на майно в інтересах сім`ї, мали взаємні права та обов`язки як подружжя. 
 
За період перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_4 відкрив у різних банківських установах рахунки, де зберігалися їх заощадження, набуті спільною працею та у період спільного проживання. 28 листопада 2018 року ОСОБА_4 важко захворів, позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який був у безпорадному стані. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, зокрема на грошові кошти, які знаходяться на рахунках у банківських установах, а також на квартиру АДРЕСА_1 та дачний будинок АДРЕСА_2 . 
 
Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомив, що для отримання спадщини спадкоємцем четвертої черги необхідно підтвердити у судовому порядку факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначає, що крім неї із заявою про прийняття спадщини звернувся також син померлого ОСОБА_2 .
 
Посилаючись на вищевикладене, позивач просила:
- встановити факт проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 2004 року до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визначити частку майна померлого ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на грошові кошти, які залишились на день його смерті                 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/2 частки грошових коштів, відкритих на ім`я ОСОБА_4 , розміщених на поточних та депозитних рахунках в АТ «Універсал Банк», АТ «ВТБ Банк», АТ «КредіАгріколь Банк», АТ «Державний ощадний банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Банк «Фінанси та кредит», АТ «РайффайзенБанк Аваль», АБ «Укргазбанк»;
- визнати за позивачем право власності на грошові кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 в АТ «Державний ощадний банк», а саме: право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_1 ( UAН ), що складає 
150 000 грн; право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_3 ( UAН ), що складає 4 338 грн;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 в 
АТ КБ «ПриватБанк», а саме: право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_4 , що складає 95 000,34 грн; право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_5 , що складає 17,65 грн; право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_6 , що складає 
12 500 грн; право власності на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на рахунку № НОМЕР_7 , що складає 2 123,01 грн;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 в «Універсал Банк», а саме: право власності на 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунку № НОМЕР_8 , що складає 
20 362,43 доларів США;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 в 
АТ «ВТВ Банк», АТ «КредіАгріколь Банк», АТ «Банк «Фінанси та кредит», 
АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Укргазбанк»;
- визнати за ОСОБА_1 спадкоємця четвертої черги спадкування за законом право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у першій черзі.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 
2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 08 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2004 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позову відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач довів належними та допустимими доказами факт проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
 
Розміщені на банківських рахунках кошти належали на праві особистою приватної власності померлого ОСОБА_4 , а тому суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на частку таких коштів. 
 
Також суди відмовили у задоволенні позовних вимог про зміну черговості у спадкуванні, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами наявність передбачених у статті 1259 ЦК Україниюридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що померлий перебував тривалий час у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу, а позивач саме в зв`язку з його безпорадним станом протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, щосуди попередніх інстанцій, встановивши факт спільного проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю, не звернули уваги на зміст статті 74 СК України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Отже суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частку грошових коштів, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих на спадкодавця 
ОСОБА_4 . Також суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадщину, оскільки позовні вимоги в цій частині підтверджуються належними та допустимими доказами. 

 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 02 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зокрема зазначає, що саме по собі розміщення грошових кошті на вкладних та поточних рахунках померлого ОСОБА_4 у період його проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності цих осіб. Вказує, що спірні кошти були зароблені покійним ще до спільного проживання з ОСОБА_1 та розміщено на рахунках у банку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої входять квартира АДРЕСА_1 , дачний будинок АДРЕСА_2 , а також кошти, які розміщені на поточних та депозитних рахунках у банківських установах.
 
Зокрема, у АТ «Ощадбанк», було відкрито рахунки: 
- 06 квітня 2018 року рахунок № НОМЕР_1  (UAH), залишок коштів станом на 12 червня 2019 року складав 300 000 грн;
- 06 квітня 2016 року рахунок № НОМЕР_3  (UAH), залишок коштів станом на 12 червня 2019 року складав 8 677,31 грн;
- 09 листопада 2016 року рахунок № НОМЕР_9  (UAH), залишок коштів станом на 12 червня 2019 року складав 0,00 грн.
 
Також у АТ КБ «Приватбанк» відкриті рахунки:
- 14 лютого 2017 року рахунок № НОМЕР_4 залишок 190 000, 68 грн;
- 27 червня 2018 року рахунок № НОМЕР_5 залишок 37,34 грн;
- 30 січня 2015 року рахунок № НОМЕР_10 залишок 0,5 євро;
- 13 червня 2017 року рахунок№ НОМЕР_11 залишок 0 грн.;
- 21 січня 2015 року рахунок № НОМЕР_12 залишок 0 євро;
- 18 серпня 2017 року рахунок № НОМЕР_6 залишок 25 000 грн;
- 13 вересня 2016 року рахунок № НОМЕР_13 залишок 4 246,02 грн;
- 16 грудня 2014 року рахунок № НОМЕР_14 залишок 10,26 грн;
- 16 березня 2013 року рахунок № НОМЕР_15 залишок 0 грн.
- на рахунок «Бонус плюс» НОМЕР_18 зараховані відсотки за вкладом депозит Плюс».
 
Крім того, у AT «Універсал банк» відкритий 24 листопада 2011 року на ім`я ОСОБА_4 рахунок № НОМЕР_8 , залишок - 
40 724,86 доларів США.
 
Відповідно до листа від 05 грудня 2019 року в АБ «Украгазбанк» на ім`я ОСОБА_4 відкрито рахунки:
- картковий рахунок № НОМЕР_16 відкритий 05 лютого 
2015 року, залишок коштів на 29 листопада 2019 року становить 7 011,98 грн;
- депозитний рахунок НОМЕР_17 , відкритий 05 грудня 2018 року, залишок коштів станом на 29 листопада 2019 року складає 100 000,00 грн.
 
AT «Райффайзен Банк Аваль» повідомило, що у ОСОБА_4 рахунків та договорів оренди індивідуального (банківського) сейфу не знайдено.
 
Відповідно до листа від 11 листопада 2020 року № 12829/2/520, за даними програмного забезпечення банку ОСОБА_4 не є клієнтом банку, тобто не має будь-яких відкритих рахунків (поточні, кредитні, депозитні) та не користується іншими банківськими послугами в AT «КредіАгріколь Банк».
 
УAT «Банк «Фінанси та Кредит» на ім`я ОСОБА_4 немає відкритих рахунків та банківських комірок.
 
Відповідно до листа від 23 вересня 2019 року № 5426/1-2 ОСОБА_4 не є клієнтом AT «ВТБ Банк».
 
Судами установлено, що спадкоємцем першої черги за законом є син померлого ОСОБА_2 , який звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини. 
 
Спадкоємцем четвертої черги за законом є позивач у справі, яка проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2004 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Судами також установлено, що відповідно до довідки від 07 листопада 
2006 року на ім`я ОСОБА_1 у АТ «ВТБ Банк» відкрито депозитний рахунок 
від 26 вересня 2006 року, станом на 06 листопада 2006 року залишок складає 13 500 доларів США та картковий рахунок, станом на 06 листопада 2006 року залишок складає 9 592,97 грн. 
 
12 жовтня 2010 року ОСОБА_1 поклала на свій депозитний рахунок пенсійний в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 19 980, 57 доларів США.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 
2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Оскільки судові рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і 
ОСОБА_4 не оскаржується, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в цій частині колегією суддів не перевіряється.
 
Щодо поділу грошових коштів 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 і 
ОСОБА_4 з січня 2004 року до 16 березня 2019 року проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частку грошових коштів, які знаходяться у банківських установах на рахунках, відкритих ОСОБА_4 у період з 2011 року до 2018 року, суди виходили із того, що зазначені кошти є особистим майном померлого ОСОБА_4 .
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що означені кошти є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 колегія суддів виходить із такого.
 
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.
 
Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
 
Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 639/7697/19 (провадження 
№ 61-4709св21).
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
 
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження 
№ 14-325цс18).
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені норми матеріального права та висновки Великої Палати Верховного Суду уваги не звернув.
 
Дійшовши висновку про фактичне проживання ОСОБА_1 та 
ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року до моменту його смерті, суд не врахував презумпцію спільності права власності на майно, набутого в період спільного проживання позивача та ОСОБА_4 зокрема на грошові кошти, розміщені на рахунках у банківських установах АТ «Ощадбанк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», АБ «Укргазбанк».
 
Хоча тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на ту особу, яка ї спростовує, суд помилково поклав на позивача тягар доведення обставин належності грошових коштів, які набуті за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , до їх спільної власності.
 
За змістом частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Обставини про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали окремі банківські рахунки для збереження заощаджень суд поклав в основу свого висновку про належність ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності грошових коштів.
 
Однак, сама по собі ця обставина не спростовує презумпцію спільної власності на грошові кошти, внесені ОСОБА_4 до банківських установ під час фактичних шлюбних стосунків з ОСОБА_1 , оскільки не доводить того, що ОСОБА_4 набув ці грошові кошти до початку спільного проживання з ОСОБА_1 , отримав на підставі договору дарування або у порядку спадкування, тощо. 
Разом з тим доводи відповідача про те, що спірні кошти були набуті померлим ОСОБА_4 ще до початку спільного проживання із 
ОСОБА_1 залишились не перевіреними судами попередніх інстанцій, оскільки суди вважали достатніми підставами для висновку про належність спірного майна ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності наявність у цих осіб окремих банківських рахунків та те, що позивач не пам`ятає розмір розміщених на рахунках померлого коштів, що є помилковим, з огляду на викладені у цій постанові мотиви.
 
Отже, зазначені обставини не можуть свідчити про спростування правового режиму спільності права власності на майно, набуте під час фактичних сімейних стосунків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
 
Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу грошових коштів, суди не зробили категоричний висновок про те, що спірні кошти були отримані 
ОСОБА_4 до початку фактичних шлюбних стосунків з ОСОБА_1 у 2004 році, а тому є його особистими коштами і не підлягають поділу в порядку статті 74 та Глави 8 СК України. 
 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поділ спірного майна, належним чином не дослідив зібрані у справі докази, не в повній мірі встановив фактичні обставини, від яких залежить вирішення справи та правильне застосування норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Щодо зміни черговості на спадкування
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
 
У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
 
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
 
На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
 
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
 
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
 
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до листа від 03 вересня 2019 року Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, відносно відповідача відсутні рішення суду щодо визнання недієздатним чи обмежено дієздатною особою та встановлення на ним опіки чи піклування.
 
За змістом відповіді на адвокатський запит від 16 серпня 2019 року МБФ «Єврейський хесед «БнейАзріель» (неприбуткова благодійна організація) ОСОБА_4 перебував на обліку у Фонді з 15 листопада 2012 року по день смерті та отримував благодійну допомогу у вигляді отримання грошових коштів на банківську карту ПАТ «КБ «Приватбанк», а також безоплатного надання послуг та виконання робіт, забезпечення продуктами харчування, медикаментами, засобами санітарної гігієни та іншим; на підставі договору про надання безоплатного обслуговування по програмі «Догляд вдома» 
від 03 лютого 2014 року, отримував патронажне обслуговування та за ним була закріплена соціальний робітник Центру надання соціальної допомоги.
 
Згідно з довідкою відділення хірургічного лікування ішемічної хвороби серця, померлий знаходився на стаціонарному лікуванні у супроводі позивача 
з 17 до 31 березня 2008 року, з 14 до 21 квітня 2008 року, з 07 до 10 травня 2013 року, з 03 січня до 06 січня 2017 року, 25 березня 2019 року - проведена операція.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами наявність юридичних фактів, за наявності яких у неї могло виникнути право на спадкування за першою чергою, зокрема здійснення протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, його матеріального забезпечення та надання іншої допомоги, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані.
 
Надані позивачем докази не містять відомостей про безпорадний стан спадкодавця та неможливість останнього самостійно здійснювати догляд за собою та задовольняти побутові потреби. При цьому перебування спадкодавця на лікуванні у присутності позивача не свідчить про його безпорадний стан у розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.
 
Судами установлено, що ОСОБА_4 не визнавався недієздатним або обмежено дієздатним, отримував отримував благодійну допомогу у вигляді отримання грошових коштів на банківську карту ПАТ «КБ «Приватбанк», 
а також послуги та виконання робіт, забезпечення продуктами харчування, медикаментами, засобами санітарної гігієни та іншим, отримував патронажне обслуговування та за ним був закріплений соціальний робітник Центру надання соціальної допомоги.
 
Зазначене спростовує твердження позивача про те, що вона протягом тривалого часу матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.
 
Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами попередніх інстанцій наявних у матеріалах доказів зводяться до їх переоцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості права на спадкування ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін оскаржуваних судових рішень про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості у спадкуванні, то зупинена ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року дія цих судових рішень у зазначеній частині підлягає поновленню. 
 
Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін
 
22 березня 2023 року від представника ОСОБА_2 адвоката 
Мамася М. О. надійшло клопотання про його виклик для участі у судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга цієї статті).
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
 
Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. 
 
Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що учасники справи вже надали аргументи щодо поданої касаційної скарги, остання розглядається без повідомлення та виклику учасників справи. 
 
Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Мамася М. О. слід відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Богомазов Павло Сергійович,задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення частки майна належної померлому на праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про зміну черговості у спадкуванні залишити без змін.
Поновити дію рішення Дарницького районного суду міста Києва 
від 22 листопада 2021 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 08 листопада 2022 року у нескасованій судом касаційної інстанції частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович