Справа № 463/4097/22                         Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2054/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення на його користь з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 31.01.2017 він подав заяву до Галицького ВП ГУНП у Львівській області про вчинення слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Відомості до ЄРДР не вносились та він вимушений був звернутись з відповідною скаргою до слідчого судді. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 13.03.2017 зобов`язано Галицький ВП ГУНП у Львівській області внести до ЄРДР відомості на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.01.2017, після чого досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилось Прокуратурою Львівської області, правонаступником якого є Львівська обласна прокуратура, а в подальшому - ТУ ДБР у м.Львові. Загалом досудове розслідування у кримінальному провадженні триває понад п`ять років, протягом яких скасовано одинадцять постанов про закриття кримінального провадження. Надмірна тривалість досудового розслідування та його неефективність спричинили позивачу моральні страждання. Він вимушений подавати різного роду заяви, звернення та скарги, через що постійно хвилюється, відчуває неспокій та роздратування, витрачає багато особистого часу на боротьбу із неправомірною поведінкою органу досудового розслідування. Пригнічений тим фактом, що після скасування постанов про закриття кримінального провадження, слідчий повторно виносить аналогічну постанову. Усе це негативно вплинуло на нього, виснажило психологічно, створило відчуття незахищеності та непотрібності, погіршило його слабке фізичне здоров`я. Глибину моральних страждань оцінює до розміру 150000,0 гривень, які просив стягнути з Держави Україна.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив правові підстави звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, та не звернув увагу на те, що моральна шкода була заподіяна позивачу у зв`язку з протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування та надмірною тривалістю досудового розслідування. Суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилався позивач. Вважає позовні вимоги повністю обґрунтованими та доведеними. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Державне бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2017 ОСОБА_1 подав до Галицького ВП ГУНП у Львівській області заяву про вчинення слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (т.1 а.с.19-20).
Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені, про що ОСОБА_1 повідомлено листом від 17.02.2017 (т.1 а.с.21-22).
На підставі відповідної скарги позивача, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 13.03.2017 (т.1 а.с.23-24), зобов`язано Галицький ВП ГУНП у Львівській області вжити передбачені ч.1 ст.214 КПК України заходи щодо внесення до ЄРДР заяви позивача від 31.01.2017.
На виконання вимог цієї ухвали внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017141040000027 від 22.03.2017 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (т.1 а.с.42).
Кримінальне провадження неодноразово закривалось і кожна з цих постанов була скасована постановою прокурора вищого рівня та ухвалами слідчих суддів, які долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.25-27, 28-29, 33, 34-37, 38-39, 63-64, 73-75, 84-86, 101-104, 124-125, 167-169, 171-173). Загальна тривалість досудового розслідування вказаного кримінального провадження перевищує п`ять років.
У цей період ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачів з різного роду заявами, зверненнями, скаргами на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, запитами на інформацію та скаргами щодо недотримання розумних строків (т.1 а.с.30-31, 40, 43-44, 47, 48-49, 51, 52, 53, 55-56, 59-60, 65-66, 68, 71, 76-77, 79, 82, 87-88, 90-91, 93-94, 95-96, 99, 105-106, 108-109, 111-112, 114-115, 119, 121-122, 126-128, 130-131, 134-136, 147-159, 160-161,163-164, 174-176). Вказані заяви, звернення, запити та скарги розглядались адресатами і позивачу надавались відповіді.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19,від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19, від 21 вересня 2020 року у справі № 686/24777/18, від 10 грудня 2020 року у справі № 686/33629/19.
Колегія суддів погоджується із висновком районного суду про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому відповідачами моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між спричиненням йому моральної шкоди та бездіяльністю органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017141040000027.
Крім цього, позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності у нього процесуального статусу потерпілого у кримінальному провадженні № 42017141040000027 від 22.03.2017 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.
Як вбачається з відповіді Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові № С-2558-12-11/21 від 27.04.2021 (т.1 а.с.137-138), позивач ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 42017141040000027 має статус заявника, тоді як безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування районним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 201/7621/17, від 21.07.2021 у справі № 646/7015/19, від 03.03.2021 у справі № 638/17962/15, від 03.02.2021 у справі № 362/15/16, від 14.02.2022 у справі № 550/336/21 та інших, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що висновки у вказаних справах і у даній справі, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 липня 2022 року залишити без задоволення.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 17.01.2023

Головуючий 
       
Судді