ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       09 березня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 723/3109/22
                                                                 Провадження №22-ц/822/221/23
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Литвинюк І. М.,
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б., 
секретар – Собчук І.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2023 року, головуючий у І-й інстанції – Дячук О.О., 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27 травня 2022 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 2 000 доларів США, на підтвердження чого відповідачем власноручно складено розписку про отримання грошових коштів.
Зазначала, що 23 червня 2022 року ОСОБА_1 направила відповідачу вимогу, в якій просила повернути їй передані у позику грошові кошти, проте, в порушення умов договору, відповідач суму позики на день звернення до суду не повернув.
Просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 2 000 дол. США та судові витрати.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 травня 2022 року в сумі 2 000 дол. США. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
На рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2023 року представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим на підставі висновків суду, які не відповідають дійсним обставинам справи, з обґрунтуванням таких висновків недоведеними обставинами, які суд визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Зазначає, що наявна в матеріалах справи розписка не є доказом виникнення між сторонами правовідносин позики, оскільки її зміст не містить передбачених ст.ст. 1046, 1049 ЦК України і погоджених між сторонами умов щодо отримання відповідачем грошових коштів саме у борг або у якості позики, як і не містить в собі зобов`язання відповідача повернути таку суму позивачу. 
Позивач не надав суду інших доказів виникнення між сторонами правовідносин позики, наприклад укладеного між сторонами договору позики, який би містив такі умови та в межах якого була би складена дана розписка. 
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про існування правових і фактичних підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 000 дол. США у якості заборгованості за договором позики. 
Представник позивача Поляк П.П. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, зобов`язання за яким відповідачем не виконано, що підтверджується наявністю у позивачки оригіналу розписки ОСОБА_2 про отримання ним коштів в сумі 2 000 дол. США, яка долучена до матеріалів справи, що дає підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими.
Однак з таким висновком колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 27 травня 2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 000 дол. США.
Також в матеріалах справи міститься вимога від 23 червня 2022 року про повернення переданих у позику суму коштів у розмірі 2 000 доларів США протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги, з якою позивачка ОСОБА_1 зверталася до відповідача ОСОБА_2 ..
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності до пункту 1 частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (постанова Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18, провадження № 61-6634св20).
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 сформовано правовий висновок, згідно з яким факт укладення договору і факт передачі грошової суми позичальнику підтверджується письмовою формою договору позики внаслідок його реального характеру.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зроблено правовий висновок, згідно з яким на підтвердження факту укладення договору позики та отримання у позику грошових коштів повинна бути видана розписка, або інший документ, що підтверджує боргове зобов`язання, та має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Верховний суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц наголосив, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
При цьому, якщо розписка навіть містить зобов`язання повернути кошти, але не підтверджує факт отримання позичальником грошових коштів від позикодавця, це є підставою для висновку, що позикові відносини не виникли та підстав для стягнення таких коштів немає (постанова Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16).
Зі змісту наданої розписки від 27 травня 2022 року не вбачається отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивачки ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 2 000 дол. США саме у борг. Не встановлено й обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти ОСОБА_1 .
Отже, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості позики із зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 їх повернення. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання саме у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 , з якою він не був знайомий, а розписка ним написана після отримання від останньої грошей як відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася 20 травня 2022 року.
Вищенаведеним спростовуються доводи, викладені у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу щодо укладення між сторонами договору позики, оскільки підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивачки, а також звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів, не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
З огляду на викладене, враховуючи характер правовідносин сторін, справжню природу правочину, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено факту укладення між нею та ОСОБА_2 саме договору позики, отже, у ОСОБА_2 відсутні зобов`язання, шо випливають з договору позики, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зібраним доказам по справі, постановив рішення про задоволення позову з порушенням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 1 488,60 грн. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 488,60 грн у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 10 березня 2023 року.

       Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
       Судді:                                                                І.Н. Лисак 

                                                                               І.Б. Перепелюк