ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1645/23 Справа № 202/5227/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
       при секретарі                Піменовій М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року 
по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання особи безвісно відсутньою, -

ВСТАНОВИЛА:
       В серпні 2020 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання особи безвісно відсутньою.
       В обґрунтування заяви зазначала, що її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де знайшов роботу та став постійно мешкати. Її мати ОСОБА_3 проживала окремо від батька в м.Дніпропетровську. 02 вересня 1998 року шлюб між батьками розірваний. Батько періодично приїздив. З 2003 року він перестав виходити на зв`язок, до України не приїжджав, на телефонні дзвінки не відповідав.
       З метою встановлення його місцезнаходження вона зверталася до органів внутрішніх справ, однак проведеними заходами знайти ОСОБА_2 не вдалося.
       За результатами розгляду її звернення Дніпровським РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було повідомлено, що місцезнаходження ОСОБА_2 на території України не виявлено. Станом на 02 червня 2003 року ОСОБА_2 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
       14 листопада 2019 року нею до Міністерства внутрішніх справ Росії по Талдомському району направлено заяву про розшук батька.
       Згідно з листом Відділу Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Талдомському району ГУ МВС Росії по Московській області проведеною перевіркою було встановлено, що по облікам РАЦС м.Талдома ОСОБА_2 серед померлих, змінивших прізвище, таких, що реєстрували чи розривали шлюб, не значиться. По федеральним облікам МВС Росії, ГУ МВС Росії по Московській області і ВМВС Росії по Талдомському району ОСОБА_2 не значиться.
       Відповідно до відповіді керівника територіального відділення Вербілки Адміністрації Талдомського міського округу 1-го Дзержинського провулку в селищі Вербілки Талдомського району не було, він не перейменований на іншу назву. По облікам Федеральної міграційної служби паспорт громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 не отримував, зареєстрованим на території Російської Федерації не значиться.
       Таким чином, установити місцезнаходження ОСОБА_2 на території України чи Російської Федерації не виявилося можливим.
       За час проживання в м.Дніпропетровську ОСОБА_2 збудував будинок по АДРЕСА_2 , який оформив на своє ім`я. Наразі вона мешкає в цьому будинку зі своєю сім`єю. Без участі ОСОБА_2 не має можливості переукласти договори щодо обслуговування будинку, провести його реконструкцію, змінити опалення та водопостачання. Крім того, без участі ОСОБА_2 як власника земельної ділянки вона не може збудувати на ній жодної будівлі.
       Звертає увагу, що останнє повідомлення від ОСОБА_2 надійшло в червні 2003 року, коли він надіслав лист з нотаріально посвідченою довіреністю та проханням оформити на його ім`я належний йому будинок по АДРЕСА_2 . З того часу звісток від нього не надходило.
       За цих підстав заявник просить визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім з 2003 року.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.
       В апеляційній скарзі на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року та ухвалити нову постанову про задоволення заяви ОСОБА_1 .
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Солнцевського району Курської області.
       Шлюб між ОСОБА_2 та матір`ю заявника - ОСОБА_3 розірваний 02 вересня 1998 року.
       З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 23 листопада 1959 року ОСОБА_2 надана земельна ділянка по АДРЕСА_2 .
       Відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2000 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 .
       Згідно з записами у домовій книзі ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку з 1976 року. Знятий з реєстрації у 30.01.1979 році. При цьому у домовій книзі зазначено про його вибуття до м.Сімферополя.
       Згідно з листом Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» є громадянином України.
       Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 на обліку як одержувач пенсії не перебуває, в базі даних призначених пенсій по Дніпропетровській області не значиться.
       Згідно з наданою заявником копією довіреності від імені ОСОБА_2 , посвідченої 02.06.2003 року нотаріусом м.Москви, місцем його проживання зазначено адресу: АДРЕСА_1 .
       У свою чергу, згідно з наданою заявником копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 22 листопада 2019 року, винесеної виконуючим обов`язки дізнавача ВМВС Росії по Талдомському району, по облікам РАЦС м.Талдома ОСОБА_2 серед померлих, змінивших прізвище, таких, що реєстрували чи розривали шлюб, не значиться. По федеральним облікам МВС Росії, ГУ МВС Росії по Московській області та ВМВС Росії по Талдомському району ОСОБА_2 не значиться. Відповідно до відповіді керівника територіального відділення Вербілки Адміністрації Талдомського міського округу 1-го Дзержинського провулку в селищі Вербілки Талдомського району немає і не було перейменовано на іншу назву. По облікам Федеральної міграційної служби паспорт громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 не отримував, зареєстрованим на території Російської Федерації не значиться.
       Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
       У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.
       Отже, безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).
       Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
       Тобто суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року вона відсутня в місці свого постійного проживання та немає відомостей про місце її перебування.
       При цьому статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
       Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Матеріали справи не містять належних доказів щодо місця постійного проживання ОСОБА_2 .
       Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2000 року ОСОБА_2 хоча й є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , між тим згідно з поясненнями заявника та свідка за вказаною адресою приблизно сорок років не проживає. Згідно з домовою книгою у 1979 році його було знято з реєстрації за вказаною адресою. Одержувачем пенсії та інших соціальних виплат у Дніпропетровській області ОСОБА_2 не значиться.
       Заявляючи вимоги про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, заявник посилається на те, що він виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та з 2003 року відомостей про нього немає.
       При чому згідно з наданою заявником копією нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 місцем його проживання зазначено адресу: АДРЕСА_1 .
       Разом із тим, відповідно до долученої заявницею копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 22 листопада 2019 року, винесеної виконуючим обов`язки дізнавача ВМВС Росії по Талдомському району, по федеральним облікам МВС Росії, ГУ МВС Росії по Московській області та ВМВС Росії по Талдомському району ОСОБА_2 не значиться. Крім того, 1-го Дзержинського провулку в селищі Вербілки Талдомського району немає і його не було перейменовано на іншу назву. По облікам Федеральної міграційної служби ОСОБА_2 зареєстрованим на території Російської Федерації не значиться.
       Отже, у справі немає достовірних даних щодо останнього місця проживання ОСОБА_2 , а тому суд позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність відомостей про нього.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, оскільки заявником не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що є всі підстави вважати встановленим наявність юридичного складу для визнання ОСОБА_2 безвісти зниклим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
       Судом першої інстанції установлено, що у справі немає достовірних даних щодо останнього місця проживання ОСОБА_2 .
       З урахуванням вказаного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви, оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою відповідно до статті 43 ЦК України є відсутність відомостей про місце її перебування протягом одного року саме у місці її постійного проживання, разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин заявником не надано, крім того, фактична відсутність відомостей про місце перебування батька не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного суду від 06 травня 2020 року у справі №760/3112/16-ц (провадження №61-48362св18).
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст.259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2022 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                        О.В.Лаченкова

       Судді                                                                        В.С.Городнича 

                                                                               М.Ю.Петешенкова