Номер провадження: 22-ц/813/3914/23 
Справа № 522/2211/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Кутурланової О.В.,
Орловської Н.В.,
секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Альфа-Банк”, яке змінило назву на Акціонерне товариство “Сенс Банк”, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства “Альфа-Банк”, яке змінила назву на Акціонерне товариство “Сенс Банк”, до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство “Альфа-Банк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, визнання особи такою, що втратила право користуватися майном.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що рішенням №5/2019 єдиного акціонера від 15 жовтня 2019 року було припинено Акціонерне товариство “Укрсоцбанк” шляхом приєднання до Акціонерного товариства “Альфа-Банк” та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства “Укрсоцбанк”, які зазначені в передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства Альфа-Банк” з 15 жовтня 2019 року.
В порядку правонаступництва Акціонерне товариство “Альфа-Банк” набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності АТ “Укрсоцбанк” на вказану квартиру виникло згідно зі статтею 37 Закону України “Про іпотеку” на підставі іпотечного договору, укладеного 28.04.2006року із ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі та відмовляється добровільно виселятися з неї, чим порушує права банку як власника нерухомого майна, позивач, з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України та статті 109 ЖК України, просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку в цій квартирі.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою цього ж суду від 04 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника Акціонерного товариства “Альфа-Банк” про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого 08.12.2020 року у справі №522/18864/18.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство “Альфа-Банк” просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів скарги зазначило, що приймаючи рішення, суд поквапився з вирішенням спору по суті та необґрунтовано відмовив йому у задоволенні заяви про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи №522/18864/19, за позовом ОСОБА_2 до банку про витребування майна, предметом спору в якій є спірна квартира, а підставою позову- є законність набуття банком як іпотекодержателем права власності на квартиру та здійснення державної реєстрації цього права в установленому законом порядку.
Вважає, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний був зупинити провадження в цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у наведеній вище справі, враховуючи, що в ній можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених позивачем вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Крім того, скаржник вказує на те, що його право власності набуто з додержанням вимог діючого законодавства та не втрачено як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час подання апеляційної скарги, тому підлягає захисту у обраний ним спосіб. Таку позицію вважає узгодженою із практикою суду касаційної інстанції, пославшись на постанову Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі №182/7347/20.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача- адвокат РеваД.С. викладені в ній доводи не визнав, ухвалене судом рішення просить залишити без змін, вказавши, зокрема на те, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 частково за власні кошти та частково за кредитні кошти, тому вона та відповідач не можуть бути зняті з реєстрації в цій квартирі та виселені з неї без надання іншого постійного житла. На підтвердження вказаного аргументу послався на постанову Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №310/2950/18 від 12.04.2021року. Крім того, зазначив, що спірна квартира, яка використовується відповідачем як єдине місце постійного проживання, не могла бути примусово стягнута на підставі Закону №1304-УІІ, в тому числі і шляхом реєстрації права власності на неї за АТ “Укрсоцбанк” та в наступному за АТ “Альфа-Банк” як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 28 квітня 2006 року, укладеного в іноземній валюті. Звернув увагу суду на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 мала заборгованість за кредитним договором на момент звернення стягнення на квартиру.
12 серпня 2022року рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ “Альфа-Банк” затверджено зміни до Статуту Акціонерного товариства, які погоджено Національним Банком України 12 вересня 2022року, згідно із якими, зокрема Акціонерне товариство “Альфа-Банк” змінило найменування на Акціонерне товариство “Сенс Банк”, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру банків та про що повідомив апеляційний суд представник позивача 28.12.2022 року(т.2, а. с. 91-96).
На неодноразові повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, представник Акціонерного товариства “Альфа-Банк”, яке змінило назву на Акціонерне товариство “Сенс Банк” в судове засідання не з`явився, направивши на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка до суду апеляційної інстанції сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло, яке з врахуванням вимог Закону України №1304-УІІ “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, яким запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а звідси- і на виселення із такого майна, буде невиправданим для захисту прав позивача та неспівмірним із тим тягарем, який покладеться на відповідача. При цьому суд врахував, що у провадженні Одеського апеляційного суду перебуває справа №522/18864/19 за позовом ОСОБА_2 про витребування від АТ “Альфа-Банк” спірної квартири, тому вважав позов банку про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, зняття його з реєстраційного обліку, передчасним.
Відмовляючи представнику позивача у задоволенні заяви про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/18864/19, суд виходив з того, що не існує об`єктивної неможливості розгляду цієї справи, зважаючи на те, що зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 28.04.2006року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступниками якого є АТ «УкрСиббанк», а в наступному АТ “Альфа-Банк”, яке змінило назву на АТ “Сенс-Банк”, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2006/24-24/050.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28.04.2006року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 60,9кв. м., житловою площею 42,3кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до змісту іпотечного договору, предмет іпотеки (квартира) належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. 28.04.2006 року. Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстровано в установленому законом порядку.
З огляду на зміст договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. 28 квітня 2006 року, продаж квартири під АДРЕСА_1 , за домовленістю сторін вчиняється за 297 950грн, що в еквіваленті складає суму у розмірі 59 000доларів США, які отримані продавцями від покупця під час оформлення цього договору (т.1, а. с. 128).
Вартість предмета іпотеки за згодою сторін визначено у 320 000грн, що в еквіваленті становить суму в розмірі 63 366,34 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору (т.1, а. с.4-6).
Пунктом 1.4 іпотечного договору визначено, що розмір основного зобов`язання, яке забезпечується, полягає у поверненні кредиту в сумі 50000доларів США з наступним порядком погашення: з травня 2006 року по березень 2026 року щомісячно рівними частками по 208,40 доларів США, у квітні 2026 року- 192,40 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 27 квітня 2026 року, а також сплата процентів за користування кредитом у розмірі 12,05% річних та комісій, у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором.
З підстав порушення позичальником умов кредитного договору, ПАТ «УКРСОЦБАНК» у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки та 19.06.2018 зареєстрував за собою у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із відомостями № Б1-213868-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданими Акціонерному товариству “Укрсоцбанк” Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 21 грудня 2019 року, в спірній квартирі з 23.06.2010 року зареєстрований ОСОБА_3 
15 жовтня 2019 року єдиний акціонер Акціонерного товариства “Укрсоцбанк” прийняв рішення №5/2019 про припинення Акціонерного товариства “Укрсоцбанк” шляхом його приєднання до Акціонерного товариства “Альфа-Банк”. Цим же рішенням визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства “Укрсоцбанк”, які зазначені у передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства “Альфа-Банк” з дати, визначеної у передавальному акті, а саме: з 15 жовтня 2019 року.
23 січня 2020 року АТ “Альфа-Банк” направило на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмову вимогу про добровільне виселення, повідомивши їх про те, що банк відповідно до статті 37 Закону України “Про іпотеку” задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки-спірну квартиру, яку вимагає звільнити добровільно із зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України (т.1, а.с. 10-13).
Докази вручення наведеного повідомлення відповідачу у справі відсутні.
Акціонерне товариство “Альфа-Банк” як правонаступник майна Акціонерного товариства “Укрсоцбанк” стверджує, що відповідач, відмовившись звільнити квартиру, перешкоджає йому як власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси банку.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
А за приписами частини третьої статті 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна.
Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Наведені висновки щодо застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 року у справі №310/2950/18, та відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до цих правовідносин.
Квартира АДРЕСА_1 , та яка є предметом іпотеки, придбана частково за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою цієї квартири (в сумі 50 000доларів США або 85%), а частково за рахунок особистих коштів позичальника (іпотекодавця)- (в сумі 9 000доларів США або 15%).
Враховуючи, що спірна квартира була придбана частково за особисті кошти власника та частково - за кошти отриманого кредиту і наведений факт підтверджено змістом договору кредиту та договору купівлі-продажу і сторонами не оспорювався, колегія суддів дійшла висновку, що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідач не підлягає.
При цьому колегія суддів враховує висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18)про те, що походження різниці вартості майна не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.
Суд першої інстанції зазначені положення закону до спірних правовідносин не застосував та висновки Верховного Суду з приводу їх застосування не врахував, однак дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, правильно пославшись як на приписи цивільного та житлового законодавства, так і на рішення Європейського Суду з прав людини щодо застосування при вирішенні справ цієї категорії принципу пропорційності, тобто дотримання “справедливого балансу” між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
На думку колегії суддів, суд обґрунтовано мотивував свої висновки положеннями Закону України №1304-УІІ “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, який діяв на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення позивача до суду і втратив чинність на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті” з 23.09.2021 року, яким державою встановлені законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, та які (обмеження) полягають у запровадженні мораторію на стягнення майна, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті, а отже: і на виселення з такого майна.
Разом з тим, звернення стягнення на спірну квартиру як на предмет іпотеки відбулося згідно із рішенням іпотекодержателя- АТ “Укрсоцбанк” від 21.03.2018 року в порядку, визначеному статтею 37 Закону України “Про іпотеку” із державною реєстрацією права власності банку на квартиру на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства “Реєстрація нерухомості та бізнесу” Одеської області Мельник Т.І. від 22.06.2018 року.
Законність рішення іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки оспорено ОСОБА_2 в судовому порядку та рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08.12.2020 року, ухваленим у справі №522/18864/19, постановлено позовну заяву ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна — задовольнити. Витребувати у Акціонерного товариства « Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 42.3 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна 1583013851101.
Рішення суду не набрало законної сили та наразі є предметом перегляду в апеляційному порядку.
Зважаючи на викладене та враховуючи, що обставини, які б підтверджували чи спростовували наявність у спірних правовідносинах передбачених Законом №1304 умов, за яких не могло бути примусово звернено стягнення (відчужено без згоди власника) житлове майно, що є предметом іпотеки- належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , судом першої інстанції не досліджувалися та не встановлювалися як такі, що виходять за межі підстав та предмета позову, суд апеляційної інстанції не наводить у постанові мотивів прийняття чи відхилення аргументів, викладених представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу в цій частині та вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права та є таким, що відповідає нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції не наводить мотивів прийняття чи відхилення аргументів, викладених представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності у ОСОБА_2 як у позичальника та іпотекодавця за укладеними із банком угодами кредитної заборгованості.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, доводи скаржника про те, що з огляду на підстави заявленого ним позову, застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 “Право користування чужим майном” Цивільного кодексу України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до положень статті 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства та власність зобов`язує. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Такі обмеження в користуванні та розпорядженні отриманим іпотекодержателем у власність в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення, нерухомим майном є встановлений статтею 109 ЖК Української РСР, зміни до якої внесено Законами № 898-IV від 05.06.2003 та № 3795-VI від 22.09.2011,  обов`язок нового власника надати первісному власнику та особам, яких виселяють з жилих приміщень, інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.
Враховуючи, що порушивши питання про виселення відповідача, позивач не вказав інше постійне жиле приміщення, до якого він підлягає виселенню, суд першої інстанції відмовив у задоволенні таких позовних вимог.
Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи скаржника про те, що суд поквапився з вирішенням спору по суті та безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про зупинення провадження до розгляду справи №522/18864/19, у якій вирішується питання щодо законності реєстрації права власності за АТ “Альфа-Банк”.
Наведений аргумент колегія суддів вважає таким, що суперечить послідовності дій позивача, який будучи обізнаним про наявний спір щодо законності реєстрації його права власності на предмет іпотеки (провадження у справі №522/18864/19 за інформацією Державного реєстру судових рішень, яка є доступною для суду, відкрито Приморським районним судом м.Одеси 27.11.2019року), звернувся до суду з позовом про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку та визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, 10.02.2020 року.
Відповідно до положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Як роз`яснивПленуму Верховного Суду України в постанові від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України 2004 року (стаття 251 чинного ЦПК України) підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду (пункт 33 постанови).
Отже, підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини першої статті 251 ЦПК України, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Оскільки у справі №522/18864/19, хоч і вирішувалися питання, що стосуються підстав заявлених АТ “Альфа-Банк” як новим власником житлового приміщення до ОСОБА_1 позовних вимог, однак від їх вирішення не залежала можливість розгляду цієї справи судом першої інстанції, адже право власності позивача підтверджено та зареєстровано в установленому законом порядку та зібрані докази дозволяли суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Інакше суд порушив би право сторін на розумні строки розгляду справи.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
Оскільки внаслідок перегляду справи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для вирішення питання щодо перерозподілу судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Альфа-Банк”, яке змінило назву на Акціонерне товариство “Сенс Банк”, залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року — без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О. В. Кутурланова

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року

Суддя                                                                                       Л. В. Пузанова