ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1930/23 Справа № 175/1355/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

        головуючого - Пищиди М.М.
        суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання - Лопакової А.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку, -
В С Т А Н О В И ЛА :
       У квітні 2021 року позивачка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку та просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку - задоволено.
       Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_1 .
       Визнано ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 .
       Вирішено питання щодо судових витрат. 
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7) та довідкою КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області»(а.с.12).
       Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року було змінено адресу домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 (а.с.13).
       Згідно довідки Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1961 від 15 серпня 2019 року за адресою АДРЕСА_2 (нова поштова адреса 143) окрім позивачки значаться зареєстрованими онук позивачки ОСОБА_1 , його співмешканка ОСОБА_2 та правнук позивачки ОСОБА_4 . Довідка містить зазначення,що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають з 10 серпня 2018 року(а.с.14).
       Відповідно до актів про непроживання осіб за місцем реєстрації від 10 серпня 2018 року, 11 лютого 2019 року, 15 травня 2019 року, 12 серпня 2019 року та 04 квітня 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживають з 10 серпня 2018 року та особистих речей за вказаною адресою не мають(а.с.15-19).
       Відповідно до наданих документів відповідач ОСОБА_1 у теперішній час перебуває за кордоном на підставі дозволу на працю(а.с.72-73).
       Згідно наданих пояснень представника відповідачів ОСОБА_2 на теперішній час проживає в м. Київ.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідачі не проживають в будинку без поважної причини з 2018 року, у позивачки виникли перешкоди в користуванні своїм майном.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
       Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
       Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
       Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.        
       Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
       Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
       Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
       Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
       Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
       Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
       Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
       У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
       Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
       Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
       За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
       Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
       Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
       Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц , від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 24.05.2022 по справі №755/20478/19.
       Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Колегія суддів виходячи із наведеного, дослідивши матеріали справи, встановила що тривале непроживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спірному житловому будинку зумовлене поважними причинами, а саме: перешкоди у користування житлом та бойові дії унеможливлюють повернення відповідачів до будинку. 
       Крім того, встановлено, що в житловому будинку зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_1 .
       Однак, судом першої інстанції не враховано інтереси малолітньої дитини при задоволенні позовних вимог, що позбавило дитину також права користування житлом, адже в силу свого віку дитина не може проживати у будинку без хоча б одного з батьків.
       Матеріали справи не містять доказів, що відповідачі мають власне житло чи право на постійне користування іншим житлом. 
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
       На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1356 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2022 року - скасувати.
       У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку - відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 356 грн. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: