Номер провадження: 22-ц/813/177/23 
Справа № 492/1727/14-ц
Головуючий у першій інстанції Борисова С. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого          Сегеди С.М.,
суддів:          Громіка Р.Д.,
                                 Драгомерецького М.М.,
за участі секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року, ухваленого під головуванням судді Борисової С.П., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агенство Пактум», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив: 

19.09.2014 року ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «Колекторське Агенство Пактум», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 89 162,31 грн., а також судових витрат.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 16.08.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є ТОВ «Колекторське Агенство Пактум», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 81300,00грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.08.2017 року.
Посилаючись на те, що у порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 26.12.2013 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість на загальну суму 89 162,31 грн., позивач просив його позовні вимоги задовольнити.
Позивач вказав, що сума заборгованості складається з наступного:
76 123,09 грн. – заборгованість за кредитом; 
3 917,57 грн. – заборгованість за простроченим кредитом; 
2 791,78 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 
4 121,91 грн. – заборгованість за комісією; 
2 143,89 грн. – суми пені; 
12,70 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів з повернення кредиту за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 
9,10 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів зі сплати відсотків за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 
13,44 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів зі сплати комісії за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 
10,39 грн. - суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення кредиту станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України;
7,44 грн. – суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення відсотків, станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України;
11,00 грн. – суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення комісії, станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «Колекторське Агенство Пактум» були задоволені (а.с.78-79).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «Колекторське Агенство Пактум», заборгованість за кредитним договором у розмірі 89 162,31 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 891,63 грн. 

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 28 травня 2019 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 11 лютого 2015 року була залишена без задоволення (а.с. 103-104).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с. 107-110).

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу представник ТОВ «Колекторське Агенство «Пактум», посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 160-164).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.229-231).
Крім того, колегія суддів враховує заяву позивача ТОВ «Колекторське Агенство Пактум» про розгляд справи у відсутність позивача (а.с. 235-236). 
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 22.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 31.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше трьох років (а.с.134), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог (а.с. 78-79).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.  Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.  Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є ТОВ «Колекторське Агенство Пактум», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 81300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.08.2017 року (далі – Кредитний договір) (а.с. 6-9).
Відповідно до п.п. 4.2, 4.3, 4.7 вказаного Кредитного договору позичальник зобов`язалася сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту. Кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 16 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невід`ємною частиною договору, та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. За наявності прострочення виконання зобов`язань позичальником, розмір платежу збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів (якщо такі та/або матимуть місце), у тому числі відшкодування витрат та збитків Банку, пов`язаних з неналежним виконаним позичальником умов кредитного договору.
Пунктом 5.1 Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позивальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення. 

Таким чином, станом на 26.12.2013 року у позичальника є заборгованість на загальну суму 89 162,31 грн., яка складається з наступних платежів: 76 123,09 грн. – заборгованість за кредитом; 3 917,57 грн. – заборгованість за простроченим кредитом; 2 791,78 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 4 121,91 грн. – заборгованість за комісією; 2 143,89 грн. – суми пені; 12,70 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів з повернення кредиту за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 9,10 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів зі сплати відсотків за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 13,44 грн. – суми 3% річних від прострочених платежів зі сплати комісії за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 10,39 грн. - суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення кредиту станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 7,44 грн. – суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення відсотків, станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України; 11,00 грн. – суми інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення комісії, станом на 21.02.2014 року за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року, згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 4).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором, позивачем надано суду детальний розрахунок заборгованості. У зазначеному розрахунку міститься інформація про суми відсотків, комісії та штрафних санкцій, нарахованих за невиконання умов Кредитного договору, а також платежі здійснені позичальником. 
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Тому посилання апелянта, що не надання позивачем первинних документів є перешкодою для встановлення правильності розміру заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим.
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що інформація з первинних документів обліковується на кредитних рахунках, виписка з яких міститься в матеріалах даної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності про стягнення заборгованості за пенею, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч.1 ЦК України).
Згідно п.1ч.2ст.258 ЦК України позовна давність  в один  рік застосовується,  зокрема, до  вимог  про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) - ст. 266 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся за захистом порушеного права про стягнення заборгованості за пенею за період з 17.10.2013 року по 26.12.2013 року 25.09.2014 року (а.с. 2,18), тобто в межах річного строку позовної давності.

Твердження заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Банком за несплату щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів було незаконно нараховано пеню і штрафи, є необґрунтованими. 
Так, як вбачається із п. 5.1 Кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань, позичальник зобов`язаний сплатити пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язання (а.с. 6-8). 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача пеня у розмірі 2 143,89 грн. (а.с. 4) саме за порушення позичальником умов Кредитного договору. З вимогами про стягнення інших штрафних санкцій позивач до відповідача не звертався.
Крім того, заявником апеляційної скарги не наведено, де на її думку позивачем було застосовано подвійне нарахування пені та штрафних санкцій за одне й теж саме порушення умов Кредитного договору.

Оскільки оскаржуваним судовим рішенням з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальній сумі 89 162,31 грн., у тому числі 76 123,09 – заборгованість за тілом кредиту, 3 917,57 грн. заборгованість за простроченим кредитом, та 9 121,65 грн. – заборгованість за відсотками, штрафних санкцій та ін., то посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що розмір нарахованих відсотків та пені значно перевищує розмір тіла кредиту також не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту.
Як вбачається із п. 4.2 Кредитного договору (а.с. 6-8) та Додатку 1 до вказаного договору (а.с. 9-12) позичальник зобов`язана сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту. ОСОБА_1 була ознайомлена з такими умовами, підписала відповідний договір та Додаток до нього, тривалий час ці умови виконувала, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог також і в цій частині. 

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника апеляційної скарги про те, що позовна заява Банку не відповідає вимогам п.п. 6-10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, з огляду на те, що провадження у суді першої інстанції відкрито 06.10.2014 року, тобто до набрання чинності змін до ЦПК України, якими передбачені додаткові обов`язкові умови до позовної заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банк не звертався до відповідача з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитом також є безпідставними, оскільки матеріали справи містять претензії ПАТ «ВТБ Банк» від 15.12.2013 року та 19.12.2013 року на ім`я боржника з вимогою про дострокове погашення боргу (а.с. 28-31). 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, проти ухваленого судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.03.2023 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                                С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

                                                                               М.М. Драгомерецький