Ухвала
 
02 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 289/1311/20
провадження № 61-12943ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. 
Радомишльський районний суд Житомирської області рішенням від 24 червня 20221 року позов задовольнив. Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 майно: 1) житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С. Ю. за № 604; 2) земельну ділянку кадастровий номер 1820986001:01:002:0207, площею 0,25 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) земельну ділянку кадастровий номер 1820986001:01:002:0208, площею 0,3651 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства за адресою Житомирська область. Брусилівський район, с. Ставище.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 , право власності на:
·       частину житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , придбаного на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 березня  2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С. Ю. за № 604.
·       частину земельної ділянки кадастровий номер 1820986001:01:002:0207, площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;
·       частину земельної ділянки кадастровий номер 1820986001:01:002:0208, площею 0,3651 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства за адресою Житомирська область. Брусилівський район, с. Ставище;
В порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 , право власності на:
·       1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , придбаного на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 березня  2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С. Ю. за № 604.
·       1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 1820986001:01:002:0207, площею 0,25 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;
·       1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 1820986001:01:002:0208, площею 0,3651 га. з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства за адресою Житомирська область. Брусилівський район, с. Ставище;
Стягнув з ОСОБА_1 судовий збір на користь ОСОБА_2 у розмірі                         1 000,00 грн.
Вказане судове рішення було  оскаржене ОСОБА_1 в апеляційному порядку, проте ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено.
22 грудня 2022 року представник ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у вказаній вище справі.
Верховний Суд ухвалою від 11 січня 2023 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме: для надання представником доказів на підтвердження статусу адвоката.
У січні 2023 року до суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 11 січня 2023 року.
В порядку виконання вимог частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі                       № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.
За змістом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.
Суд першої інстанції, ґрунтуючись на розмірі заявлених позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат стягнув у повному обсязі з відповідача судовий збір у розмірі 1 000,00 грн, який становить 1% від ціни позову. Крім того в заяві про усунення недоліків касаційної скарги представник відповідача зазначив, що справа є малозначною, оскільки ціна позову становить 100 000,00 грн
Таким чином, ціна позову у цій справі є такою, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн х 250 = 620 250,00 грн) та становить 100 000,00 грн.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на обставини, які відповідно до підпункту б пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України можуть слугувати підставою для перегляду в касаційному порядку судового рішення, ухваленого у малозначній справі, а колегією суддів таких обставин не встановлено. 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням того, що  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 грудня           2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                           І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров