Номер провадження: 22-ц/813/3071/23 
Справа № 510/2382/21
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дришлюка А.І., 

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 21 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він 15 березня 2021 року звільнився за угодою сторін з ДП «Ренійський морський торговельний порт», однак відповідач несвоєчасно розрахувався із заборгованістю по заробітній платі. Згідно банківської виписки по надходженням по картці/рахунку позивача, виданої АТ КБ «ПриватБанк», 04.11.2021 на рахунок позивача надійшла остаточна розрахункова сума заборгованості по заробітній платі від відповідача. Таким чином, остаточний розрахунок із позивачем було проведено лише 04 листопада 2021 року, у зв`язку з чим в порядку ст. 117 КЗпП України ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку із ним при звільненні в розмірі 19 765,53 грн. Крім того, позивач просить стягнути з ДП «Ренійський морський торговельний порт» судові витрати в розмірі 908 грн та 454 грн.
Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 21 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 04.11.2021 – в розмірі 14 824,15 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 908 грн судового збору.
 
В апеляційній скарзі ДП «Ренійський морський торговельний порт» просить скасувати рішення Ренійського районного суду Одеської області від 21 березня 2022 року та постановити нове, яким стягнути з ДП «Ренійський морський торговельний порт» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 04.11.2021 – в розмірі 3 322,95 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 681 грн, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, колиспір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював в ДП «Ренійський морський торговельний порт» на посаді оператор котельні та 15 березня 2021 року звільнився відповідно до наказу №28 від 15.03.2021, за угодою сторін.
При звільненні ДП «Ренійський морський торговельний порт» не провело з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, що підтверджується довідкою №490 від 06.07.2021, згідно якої заборгованість із заробітної плати за грудень 2020 року, січень – березень 2021 року склала – 14 945,49 грн (а.с. 7).
Вищевказане стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ДП «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати.
Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 22 вересня 2021 року (справа №510/1455/21) з ДП «Ренійський морський торговельний порт» стягнуто на користь ОСОБА_1 нараховану та не виплачену заробітну плату за період з грудня 2020 року по березень 2021 року включно в розмірі 14 945,49 грн (а.с. 6).
04 листопада 2021 року ДП «Ренійський морський торговельний порт» здійснив фактичний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується банківською випискою по надходження по картці/рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 5, 9).
В позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку в розмірі 19 765,53 грн, надавши такий розрахунок:
227,19 грн (середньоденна заробітна плата) * 43 днів (кількість робочих днів в період з грудня 2020 року по березень 2021 року) = 19 765,53 грн (а.с. 1).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ДП «Ренійський морський торговельний порт» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 14 824,15 грн (3/4 частини від суми, пред`явленої у позові), суд першої інстанції врахував фінансовий стан ДП «Ренійський морський торговельний порт» (чисельна заборгованість перед працівниками підприємства, накладення арештів на кошти (рахунки) підприємства, постійне прийняття заходів з боку підприємства для зняття арешту з рахунків підприємства для забезпечення платіжноспроможності перед працівниками підприємства та постійні відмови директора у цьому), також врахував принцип пропорційності та непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76–78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 всупереч положень ст. 116 КЗпП України не було здійснено всіх належних йому виплат, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України.
В апеляційній скарзі ДП «Ренійський морський торговельний порт» не заперечує наявності підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак категорично не погоджується із розміром стягнення, який на їх думку є несправедливим та не відповідає принципу співмірності та пропорційності, а тому просять апеляційний суд зменшити стягнуту суму до 3 322,95 грн.
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця
Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц. Висновки Великої Палати Верховного Суду неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року в справі №761/17815/18, від 29 липня 2020 року в справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року в справі №152/1957/15.
Отже з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Як встановлено матеріалами справи ОСОБА_1 звільнився з ДП «Ренійський морський торговельний порт» 15 березня 2021 року, та в період з грудня 2020 року по березень 2021 року виплата заробітної плати позивачу не здійснювалась, що слугувало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про стягнення заробітної плати.
Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено лише 04 листопада 2021 року.
Отже, строк затримки у відповідності до відпрацьованих днів до повного погашення заборгованості становить 43 дні (кількість робочих днів в період з грудня 2020 року по березень 2021 року), тому з урахуванням розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 227,19 грн, розмір середнього заробітку, який належить до виплати позивачу становить 19 765,53 грн.
Враховуючи обставини даної справи, а саме матеріальний стан позивача, а також і те, що позивач неодноразово звертався до суду із вимогами про стягнення йому заборгованості із заробітної плати, оцінюючи фінансовий стан ДП «Ренійський морський торговельний порт» (чисельна заборгованість перед працівниками підприємства), виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності та непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до суми – 14 824,15 грн (що становить 3/4 частини від суми, пред`явленої у позові).
Судом першої інстанції також вірно прийнято до уваги, що строк звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є невеликим, таким, що не був умисно затягнутий позивачем з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та дестабілізації фінансового стану ДП «Ренійський морський торговельний порт». Після винесення судового рішення у справі №510/1455/21 та набрання ним законної сили, ОСОБА_1 одразу ж звернувся за його примусовим виконанням, а після закінчення виконавчого провадження та зарахування коштів на банківську картку, 02 грудня 2021 року (через місяць) звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника в розмірі 14 824,15 грн, на думку апеляційного суду відповідатиме: розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; розміру майнових втрат працівника.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зменшення відшкодування до 3 322,95 гривень не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Твердження в апеляційній скарзі на відсутність у відповідача вини у виникненні заборгованості по заробітній платі та неможливість своєчасно розрахуватись з позивачем при звільненні не приймається судом до уваги, оскільки вимоги позивача щодо наявності підстав для відшкодування, згідно вимог ст.117 КЗпП України, визнаються апелянтом, водночас оспорюється розмір зменшення середнього заробітку за час затримки.
Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив, що в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Законодавство жодним чином не звільняє роботодавця від обов`язку виплачувати заробітну плату за жодних підстав.
За таких обставин, доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
В п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Оскільки ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» залишити без задоволення, рішення Ренійського районного суду Одеської області від 21 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 01 лютого 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік