Ухвала
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 404/996/20
провадження № 61-15797св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 
16 квітня 2021 року у складі судді Кулінка Л. Д. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Черненка В. В., Єгорової С. М., Чельник О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували 
в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Сторони 
мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя не вирішувалось.
 
Зазначала, що за час перебування у шлюбних відносинах сторони придбали таке майно: частку квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2001 pоку; квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2003 року; транспортний засіб автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску. За спільним рішенням сторін зазначене майно було зареєстроване на ім`я відповідача.
 
Також відповідно до умов договору дарування частини житлового будинку від 
14 жовтня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Левицькою В. В., сторонам на праві власності належать 9/50 частин житлового будинку 
з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Набуття сторонами у власність 9/50 частин вказаного житлового будинку 
з відповідною частиною надвірних споруд відбулося за таких обставин. Цей житловий будинок як ціле домоволодіння був об`єктом права спільної часткової власності, співвласниками якого були вісім осіб. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 досягли домовленостей з колишнім власником 9/50 часток цього будинку ОСОБА_5 про придбання вказаної нерухомості за 3 300,00 дол. США. Під час підготовки документів для підписання договору купівлі-продажу нотаріус у порядку, встановленому законодавством, повідомила усіх співвласників про продаж 9/50 часток будинку з метою можливості реалізації їх переважного права на купівлю вказаної частки. Один із співвласників мав намір придбати цю частку у власність. Тому, щоб уникнути на майбутнє будь-яких непорозумінь щодо вказаної частки об`єкта нерухомого майна, нотаріус порадила набути їм обом право власності на цю частину нерухомості шляхом укладення договору дарування. За відчуження (передачу в дар) вказаної частки домоволодіння вони 14 жовтня 1997 року передали ОСОБА_5 3 300,00 дол. США, про що вона видала письмове підтвердження (розписку), оригінал якого зберігається у позивача і досі. Оскільки умови договору дарування частки житлового будинку від 14 жовтня 1997 року та його державна реєстрація свідчать, що 9/50 часток житлового будинку 
з відповідною частиною надвірних споруд прийняті у власність без виділення часток, то ця нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 
і ОСОБА_1 .
 
Із часу набуття права власності на 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд ОСОБА_1 і ОСОБА_2 володіли та користувалися цією частиною домоволодіння спільно, здійснювали право спільної сумісної власності відповідно до закону. Проте ОСОБА_2 не бажає вирішувати питання щодо поділу спільного майна подружжя в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду.
 
ОСОБА_1 з урахуванням уточнення позовних вимог просила: 
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 таке майно: 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 ; 
частку квартири АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; транспортний засіб - автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску;
здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , таким чином: припинити право спільної сумісної власності на 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: 
АДРЕСА_3 ; виділити і визнати за ОСОБА_1 право власності на 
9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель 
за адресою: АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості виділеного майна у розмірі 40 791,25 грн;
виділити в особисту приватну власність та визнати за ОСОБА_6 право власності на частку квартири 
АДРЕСА_1 ; квартиру 
АДРЕСА_2 ; транспортний засіб - автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 квітня 2021 року 
у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що спірні об`єкти нерухомого майна, а також автомобіль придбані сторонами під час перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, і саме це майно підлягає поділу між колишнім подружжям. Водночас сторони повністю відмовились від можливості отримання частки у цьому спільному майні подружжя. Тобто жодна зі сторін не заявила вимогу щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 
Фактично предметом цього спору є 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 . Вимоги позивача стосуються визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно з частковою компенсацією від усього майна, що є дійсно спільною сумісною власністю подружжя, та припинення права власності на частку, що належить відповідачеві за договором дарування частини житлового будинку від 14 жовтня 1997 року. 
 
Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що поділ цього майна можливий лише після виділення часток співвласників та подальшої перебудови (з окремими входами) для можливості проживати в ньому обом сторонам.
 
9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КПСШ України) є власністю кожного з подружжя і не підлягає поділу в порядку спільної сумісної власності подружжя.
 
Договір дарування частини житлового будинку від 14 жовтня 1997 року укладено відповідно до статті 227 ЦК Української РСР (який діяв на момент укладання договору), він ніким не оспорений, є чиним, а тому включення майна, придбаного за цим договором, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, 
є неможливим та таким, що суперечить правовому режиму власності кожного 
з подружжя.
 
Суд критично оцінив аргументи позивача щодо придбання цього майна за договором дарування з метою уникнення у майбутньому будь-яких ускладнень та непорозумінь щодо цієї частки об`єкта нерухомого майна. Сторони були обізнані про правові наслідки придбання майна у шлюбі саме за такою цивільно-правовою угодою, а тому звернення до суду з позовом про поділ як спільного майна подружжя цього об`єкта нерухомості (9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель) є безпідставним.
 
Суд погодився з доводами відповідача, що співвласники в цьому випадку можуть захищати своє право відповідно до статті 364 ЦК України або (за наявності підстав) у порядку статті 365 ЦК України. Водночас міркування відповідача щодо можливого порушення права власності на земельну ділянку є безпідставними, оскільки відповідних доказів суду не надано.
 
Згідно з частиною першою статті 55 Закону України «Про власність» власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Непорушність права власності також закріплена у статті 321 ЦК України. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідач визнає право позивача на належну їй частку домоволодіння, не заперечує проти користування належною їй часткою. Посилання позивача на те, що їй чиняться перешкоди в користуванні спірним домоволодінням, не доведено.
 
За таких обставин суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо поділу спірного домоволодіння (9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель) є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим.
 
Щодо іншого майна суд вважав, що саме це майно: частки квартири АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 , а також автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Проте здійснення його поділу між подружжям не можливе, оскільки щодо цього майна не заявлені позовні вимоги; кожна із сторін відмовлялась від нього, а нормами законодавства не передбачена можливість набуття права власності 
в примусовому порядку.
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 квітня 2021 року змінено 
в мотивувальній частині, викладено її в редакції постанови суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд зробив висновок, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 , а також автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладання договору дарування від 14 жовтня 1997 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК Української РСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Матеріали справи свідчать, що 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 набуті на підставі договору дарування частини житлового будинку від 14 жовтня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою В. В. Таким чином, зазначена частка в житловому будинку перебуває у спільній власності сторін відповідно до статті 368 ЦК України, оскільки частки сторонам не виділені.
 
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що зазначена частка набута за спільні кошти подружжя в період перебування сторін у шлюбі матеріали справи не містять. Майно придбане, хоча й у період шлюбу, але шляхом набуття за безоплатним договором, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю кожного із подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Отже, підстав для визнання 9/50 часток спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель спільною сумісною власністю сторін немає.
 
Апеляційний суд зазначив, що позивач бажає поділити набуте в період шлюбу спільне майно, яке перебуває частково у спільній сумісній власності сторін, і майно, яке перебуває у спільній сумісній власності сторін відповідно до частин першої, другої статті 368 ЦК України. При цьому об`єднує все майно, придбане в період перебування у шлюбі, в одне ціле і вважає за можливе здійснити поділ майна між колишнім подружжям шляхом компенсації одного майна за рахунок іншого.
 
На переконання суду апеляційної інстанції, зазначені позовні вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки майно, набуте в період шлюбу за спільні кошти, і майно, набуте в період на підставі договору дарування, мають різний правовий статус і механізм поділу зазначеного майна. Таким чином, позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що висновок суду першої інстанції щодо неможливості здійснення поділу частки квартири АДРЕСА_1 , квартири 
АДРЕСА_2 , автомобіля ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , які придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки щодо цього майна відсутні позовні вимоги, кожна із сторін відмовлялась від нього, 
а законодавством не передбачена можливість набуття права власності 
в примусовому порядку, є помилковим. Із матеріалів справи відомо, що позивач просила визнати спільною сумісною власністю сторін все майно, набуте під час шлюбу та поділити майно, яке перебуває у спільній сумісній власності сторін як те, що набуте під час шлюбу за спільні кошти, так і те, що набуте в період перебування у шлюбі, але з інших підстав. Крім того, позивач просила припинити право власності відповідача на частину в спільному майні, яке перебуває у власності сторін на підставі договору дарування, і визнати за нею право власності на 9/50 частин будинку. Тобто позовні вимоги про поділ майна подружжя, набутого за спільні кошти під час перебування у шлюбі, були пред`явлені, проте позивач обрала спосіб захисту, який не може ефективно відновити її порушене право.
 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову 
у задоволенні позовних вимог, але частково помилився щодо мотивів такої відмови, то рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині необхідно залишити без змін.
 
Аргументи учасників справи
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди визнали належність майна, набутого в період шлюбу за відплатними договорами купівлі-продажу, учасникам справи на праві спільної власності, за відсутності заперечень відповідача (не спростовував презумпції спільних прав), проте помилково відмовили у задоволенні позову;
усупереч нормам статей 11, 13, 263, 264 ЦПК України з усього спільного майна суди протиправно виокремили 9/50 частин житлового будинку 
з відповідною частиною надвірних будівель за адресою:  АДРЕСА_3 , які набуті сторонами справи на підставі договору дарування частини житлового будинку від 14 жовтня 1997 року. Водночас суди не надали оцінки умовам вказаного договору в сукупності 
з іншими наявними доказами, а саме: періоду укладення та меті придбання цього майна. Також суди проігнорували доводи позивача щодо набуття за договором дарування 9/50 частин житлового будинку та сплати за відповідну частку домоволодіння грошових коштів у розмірі 3 300,00 дол. США (розписка наявна 
в матеріалах справи);
суди, застосувавши статтю 24 КПШС України, порушили норми статті 112 ЦК Української РСР, частин першої - третьої статті 368 ЦК України, статті 60 СК України, за змістом яких правовий режим спільного майна не залежить від підстав його набуття;
суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення зробив взаємовиключні висновки. Апеляційний суд не лише не усунув цей недолік (на що в апеляційній скарзі позивач окремо звертала увагу), а навпаки, підтримавши їх, не припинив конфлікт між колишнім подружжям та створив юридичну невизначеність щодо тлумачення кожним із співвласників свого права на власну користь;
відмова у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на об`єкти нерухомого майна закріпила право одного співвласника майна - ОСОБА_2 на повне володіння, користування та розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності;
суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поділу спірного майна. Позивач відповідно до статей 60, 63, 69, 70 СК України і 372 ЦК України, належними та допустимими доказами обґрунтувала варіант поділу майна, з урахуванням рівності часток, технічних характеристик і цільового призначення майна (житлові приміщення), ринкової вартості майна. Запропонований позивачем виділ в особисту приватну власність 9/50 частин житлового будинку враховував інтереси неповнолітньої доньки, яка зареєстрована і проживала в цьому будинку. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним засобом відновлення її порушеного права, який узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України;
апеляційний суд не зазначив і не вказав конкретну норму права, яка встановлює заборону співвласникам здійснювати поділ майна у запропонований позивачем спосіб;
суди, ухваливши оскаржені рішення про відмову в задоволенні позову, фактично самоусунулись від вирішення спору між сторонами.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 05 лютого 2021 року у справі № 541/2009/19, від 10 березня 2021 року у справі № 274/5623/16-ц, від 17 квітня 2020 року у справі 
№ 686/4314/15-ц, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що з 12 березня 1994 року  ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 липня 2019 року. Це судове рішення набрало законної сили 30 серпня 2019 року.
 
Під час перебування у шлюбі сторони придбали рухоме і нерухоме майно.
 
Відповідно до умов договору дарування частини житлового будинку від 14 жовтня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Левицькою В. В., сторонам на праві власності належать 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: за адресою: АДРЕСА_3 .
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2001 pоку, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою В. В., купили в рівних частках (по ) квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12 червня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Ваврентович В. І., відповідачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до висновків про вартість майна від 30 вересня 2019 року, складених фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 , станом на 30 вересня 2019 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 212 071,00 грн ( частка - 106 035,50 грн); ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 257 358,00 грн; ринкова вартість 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 становить 421 231,00 грн.
 
Згідно зі звітом суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_8 від 30 жовтня 2019 року № 208/19 середня вартість автомобіля ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , на дату оцінки становить 139 420,80 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений 
у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі 
№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають 
у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним 
і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 
№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається 
з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
У справі № 6-843цс17 спір стосувався поділу житлового будинку, набутого одним із подружжя за договором довічного утримання. 
 
У справі № 372/504/17-ц змістом позову є визнання недійсним договору про передачу в іпотеку спільного майна подружжя (квартири) з тих підстав, що позивач (дружина іпотекодавця) не давала своєї згоди на заставу цього нерухомого майна
 
У справі № 541/2009/19 спір між подружжям виник щодо поділу житлового будинку, придбаного сторонами під час шлюбу за договором купівлі-продажу. 
 
У справі № 274/5623/16-ц ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, заступника начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання права власності на 1/4 частину магазину та зняття арешту з цього майна, мотивуючи свої вимоги тим, що частина магазину, на яку накладено арешт за борги чоловіка (ОСОБА_2), була придбана нею у шлюбі з ОСОБА_2. 
 
У справі № 686/4314/15-ц змістом позовних вимог було встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в певний період та поділ майна, придбаного сторонами в цей період.
 
У справі № 522/5302/16-ц йшлося про поділ між сторонами нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
У справі, що переглядається, позовні вимоги  ОСОБА_1 стосуються поділу майна подружжя. Позивач зазначала, що під час шлюбу сторони набули у власність рухоме та нерухоме майно. До переліку майна, яке просила поділити позивач, належить:  частка квартири; автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м); 9/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, набутого сторонами у власність на підставі договору дарування частки житлового будинку від 14 жовтня 1997 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
і ОСОБА_5 . Оскільки 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд прийняті у власність без виділення часток, то ця нерухомість хоч і є об`єктом спільної сумісної власності сторін, однак не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На це майно поширюється правовий режим, визначений статтями 368 - 372 ЦК України, і воно підлягає поділу відповідно до статті 372 ЦК України, а не в порядку статті 71 СК України.
 
Позивач просила: визнати спільною сумісною власністю 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вказане вище рухоме та нерухоме майно; припинити право спільної сумісної власності на 9/50 часток житлового будинку 
з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 ; виділити і визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості виділеного майна у розмірі 40 791,25 грн; виділити в особисту приватну власність та визнати за ОСОБА_6 право власності на решту майна ( частку квартири АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; транспортний засіб автомобіль ГАЗ 33023-414/418 ГУР «Фермер» (5-м), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що поділ спірного майна у спосіб, запропонований позивачем, неможливий, оскільки на 9/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель як на майно, яке придбане сторонами під час шлюбу за договором дарування, поширюються норми статей 368-372 ЦПК України, а не статей 60-74 СК України.
 
Таким чином, спірні правовідносини у справах № 6-843цс17, № 372/504/17-ц, 
№ 541/2009/19, № 274/5623/16-ц, № 686/4314/15-ц, № 522/5302/16-ц, на висновки Верховного Суду України і Верховного Суду у яких як на підставу касаційного оскарження посилається представник ОСОБА_1 , та у справі, що переглядається, за предметом, підставами позову, фактичними обставинами справи та матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними, оскільки 
у справі, що переглядається, одним з об'єктів нерухомого майна, включеного позивачем до поділу як майно подружжя, є частка у житловому будинку, набута подружжям у власність за договором дарування, чого не було у всіх наведених справах.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 
05 лютого 2021 року у справі № 541/2009/19, від 10 березня 2021 року у справі 
№ 274/5623/16-ц, від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц та на які посилається позивач  ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, що не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається, колегія суддів робить висновок про необхідність закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Закрити касаційне провадження у справі № 404/996/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 квітня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 серпня 2021 року.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      М. М. Русинчук
        Н. О. Антоненко
                                                                                              І. О. Дундар