П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

                24 січня 2023 року                                                                                                        місто Київ
Єдиний унікальний номер справи 757/55832/21-ц
Номер провадження 22-ц/824/1406/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., у справі за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором, 
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2021 року Кабінет Міністрів України звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у жовтні 2021 року, у процесі реалізації функцій вищого органу банку, КМУ стало відомо про існування зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_2 за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06 липня 1995 року. Згідно інформації наданої АТ «КБ «Приватбанк», між ним та ОСОБА_2 укладено договір про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06 липня 1995 року, за умовами якого, останній вносить до каси банку кошти в розмірі 900 000 000 карбованців на строк 4 роки з моменту укладення договору, із щомісячним нарахуванням по річній відсотковій ставці 220%. В той же час, зобов`язання банку за депозитним договором не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку станом на 21 грудня 2016 року (дату набуття права власності державною на акції банку). За інформацією банку, ОСОБА_2 звернувся до іноземних судів із клопотанням про визнання та виконання рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2021 року, постанови Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року у справі № 2-737/2012. Загальний розмір коштів, які ОСОБА_2 просить повернути, складає майже три мільярди Євро. Тобто, права КМУ, як вищого органу банку, порушуються внаслідок неузгодження правовідносин між відповідачами відносно норм чинного законодавства, оскільки в результаті розгляду судами іноземної юрисдикції заяви ОСОБА_2 , буде зменшено чистий прибуток банку, розмір дивідендів, та, як наслідок, зменшення коштів, які зараховуються до Державного бюджету України.
 
На думку позивача, дії відповідача-1 щодо стягнення з банку коштів за правочином, який не обліковується за балансовими та/або позабалансовими банку станом на 21 грудня 2016 року, спрямовані на погіршення майнового стану акціонера банку, та суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Дії відповідача-1 були здійснені після проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави відповідно до положень Закону України  «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року (т. ІІ а.с. 09-13) позовні вимоги Кабінету Міністрів України, задоволено, застосовано наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року, укладеного між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року; визнано відсутнім у ОСОБА_2 право вимагати від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року; визнано відсутнім у Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норма процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 06 липня 1995 року між банком та скаржником укладено договір про поточний депозитний вклад № 1005682105 за умовами якого, останній вніс до каси банку кошти в розмірі 900 000 000 карбованців на строк 4 роки з моменту укладення договору, із щомісячним нарахуванням по річній відсотковій ставці 220%. У 2006 та 2011 роках скаржник звертався до банку з проханням надати йому розрахунок нарахованих за депозитом процентів та здійснити повернення депозиту та виплати нарахованих процентів, які виконані не були.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року у справі № 2-737/12 вищевказаний депозитний договір визнано продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу та зобов`язано банк повернути скаржнику суму вкладу із нарахуванням процентів з моменту його укладення до 29 березня 2012 року. Рішенням Апеляційного суду Луганської області, вищевказане рішення суду в частині визнання договору банківського вкладу продовженим, скасовано, а в частині зобов`язання банк повернути скаржнику суму вкладу та нараховані відсотки з моменту його укладення до 29 березня 2012 року змінено, зазначивши кінцеву дату нарахування процентів - 06 липня 2003 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 листопада 2012 року, вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.
 
07 березня 2013 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрито виконавче провадження № 37184920 з виконання виконавчого листа № 2-737/12 від 15 лютого 2013 року, виданого на виконання вищевказаного рішення суду. Після відкриття виконавчого провадження, банк намагався уникнути виконання судового рішення. У зв`язку з наведеним, скаржник звернувся до Ленінського районного суду міста Луганська із заявою про заміну способу та порядку виконання судового рішення шляхом стягнення з банку конкретної суми коштів, у задоволенні якого, було відмовлено. Враховуючи те, що дії державного виконавця не призвели до виконання судового рішення банком, 13 лютого 2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
У березні 2014 року банк звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області із позовом про припинення депозитного договору (справа № 430/645/14-ц). У зв`язку із поданням скаржником зустрічної позовної заяви, банк подав заяву про залишення його позовної заяви без розгляду, яка судом була задоволена. В подальшому, матеріали зазначеної справи передано до Новопсковського районного суду Луганської області, до якого скаржником було подано заяву про залишення його зустрічної позовної заяви без розгляду.
 
У березні 2018 року скаржник звернувся до земельного суду міста Франкфурт з клопотанням про визнання та приведення до виконання на території Німеччини рішення Ленінського районного суду міста Луганська у справі № 2-737/2012 від 29 березня 2013 року із змінами внесеними ухвалою апеляційної інстанції. Зазначене клопотання розглядається у справі № 2-03 о 498/18.
 
У жовтні 2021 року банк звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом про застосування наслідків нікчемності правочину до договору банківського вкладу, з підстав, аналогічних тим, які заявлені Кабінетом міністрів України. Розгляд справи по суті по вказаній справі було призначено на 01 березня 2022 року, який не відбувся. Про подальший рух справи, скаржнику невідомо.
 
На думку скаржника, стаття 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може застосовуватися для визнання нікчемності та застосування наслідків нікчемності депозитного договору, оскільки таке застосування суперечитиме принципам дії закону в часі. Крім того, підстави для нікчемності правочину зазначені у вказаній нормі, не відповідають вимогам ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Обставини зазначені позивачем у позовній заяві, а саме: станом на 21 грудня 2016 рік держава Україна набула права власності та акції банку; станом на 21 грудня 2016 року зобов`язання банку перед скаржником за депозитним договором не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку; обставина набуття державою права власності та акції банка виникла 21 грудня 2016 року, не існували станом на дату укладення депозитного договору (06 липня 1995 року), а відтак, підстави для задоволення позову, відсутні. 
 
Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року у справі № 5-р(ІІ)2020 та на висновки викладені у постановах Верховного Суду, скаржник вважає недоречним. 
 
На думку скаржника, даний позов будо подано з пропуском строку позовної давності, оскільки днем початку виконання депозитного договору є 06 липня 1995 року, у зв`язку з чим, саме у вказаний день розпочався перебіг строку позовної давності, який минув задовго до звернення позивача до суду з даним позов, про що останній заявляв у суді першої інстанції.
 
Твердження позивача про нікчемність депозитного договору, скаржник вважає таким, що не заслуговує на увагу, адже зобов`язання банку перед скаржником за депозитним договором зникли з балансових рахунків банку через власну протиправну поведінку банку. Судом помилково не застосовано ч. 6 ст. 10 ЦПК України, а вимоги позивача суперечать приписам ст. 13 ЦК України. Не відображення банком на балансі / безпідставне видалення з балансу заборгованості перед скаржником за депозитним договором, скаржник вважає формою зловживання банком своїми правами.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
04 листопада 2022 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Вказаний відзив обґрунтовано тим, що процес реалізації права, в частині виведення неплатоспроможного банку з ринку, розпочався та завершився під час дії у часі положень Закону України, які визначали та визнають нікчемність правочинів, які не обліковувалися за балансовими рахунками банку на момент набуття державою права власності. Таким чином, твердження відповідача-1 щодо порушення судом першої інстанції принципів дії закону у часі, є помилковим. Скаржник у поданій апеляційній скарзі, фактично суперечить власній правовій позиції. Правові позиції на які посилається скаржник, не можуть бути застосовані апеляційним судом. Позивач зазначає, що нікчемність договору поточного депозитного вкладу встановлена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є чинним та неконституційним не визнавався. Нікчемність усіх правочинів, які не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, встановлена положеннями Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-17 з метою захисту цивільних прав держави, як акціонера АТ «КБ «Приватбанк». Норми ЦК України визначає виключно загальні вимоги чинності правочину, в той час, як вимоги Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-17 встановлюють спеціальні вимоги, відповідно до яких, правочин може вважатися недійсним (нікчемним). Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що оскільки норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, то саме вони мають застосовуватися в даних правовідносинах, з огляду на пріоритет відносно інших законодавчих актів України. Твердження скаржника щодо нерозповсюдження дії положень ч. 16 ст. 411 (станом на 21 грудня 2016 року) Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-17 на депозитні договори, є безпідставним.
 
Позивач зазначає, що до 21 грудня 2016 року останній взагалі не брав участі у справі в безпосередньому управлінні АТ «КБ «Приватбанк», що свідчить про безпідставність тверджень скаржника про початок перебігу строку позовної давності з 06 липня 1995 року. Крім того, з огляду на відсутність обліку зобов`язань банку за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, позивач не знав та не міг знати про існування договору від 06 липня 1995 року № 1005682105. Про сам договір та обставини його нікчемності позивачу стало відомо лише у жовтні 2021 року. Зазначене свідчить про безпідставність посилань скаржника на порушення позивачем строку звернення до суду. Скаржник хибно вказує на необхідність застосування положень ч. 3 ст. 216 ЦК України, оскільки сукупність заявлених позивачем вимог свідчить про обчислення строку позовної давності саме на підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України. В рамках даних правовідносин, встановлюючи наслідки недійсності нікчемного правочину, позивач діяв в межах ст. 19 Конституції України, а саме, на підставі, у спосіб та у межах, що встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального та процесуального права.
 
04 листопада 2022 року від АТ «КБ «Приватбанк» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляцій скаргу, з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.
 
Відповідач-2 зазначає, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 629-VIII від 16 липня 2015 року передбачено, що Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить Закону. Жодних інших особливостей застосування вказаного Закону, в тому числі, до триваючих правовідносин, що виникли до його прийняття, не передбачено, з чого слідує, що відповідне нове нормативно-правове регулювання застосовується до всіх існуючих (та нових) правовідносин з дня набрання Законом чинності. Посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року та на правовий висновок Верховного Суду викладеного у постанові від 19 червня 2018 року, є безпідставними, оскільки висновки зроблені у них, не є релевантними до спірних правовідносин. Зміст положення статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що передбачають нікчемність окремих договорів неплатоспроможного банку у разі виведення його з ринку за участі держави, свідчить про відсутність будь-яких ознак їх направленості на «зворотну дію в часі». На думку відповідача-2, судом не було порушено норми матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Відповідач-2 зазначає, що ч. 2 ст. 215 ЦК України є бланкетною за правовою природою та передбачає наявність безпосередньої вказівки на нікчемність правочину в інших нормах ЦК України або спеціального законодавства. Отже, вимоги зазначеної статті не застосовуються до нікчемних правочинів (нікчемність яких, передбачена законом). З огляду на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 215 ЦК України, безпідставними є твердження скаржника про невідповідність статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наведеній правовій нормі. Вказані норми права не підлягають одночасному застосуванню, оскільки їх предмет правового регулювання є відмінним. Доводи скаржника про відсутність підстав для застосування наслідків недійсності правочину з огляду на те, що договір депозиту не суперечить вимогам ЦК України, а саме ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України, не заслуговують на увагу суду, як такі, що не мають жодного відношення до підстав поданого позову та обставин нікчемності договору депозиту. Встановлюючи обставину нікчемності депозитного договору, суд першої інстанції правомірно керувався саме положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України, а також ч. 16 ст. 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в діючій редакції та виходив з обставин відсутності в обліку банку в момент набуття права власності на акції банку державою. Стаття 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що нікчемними вважаються правочини, зобов`язання банку перед іншими особами за якими, не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що її положення стосуються виключно правочинів, за якими банк є боржником та має певні зобов`язання перед іншими особами. Відповідно, така норма застосовується до депозитних правовідносин та вкладників.
 
Відповідач-2 зазначає, що після визначення депозитного договору, як нікчемного, а саме, після 21 грудня 2016 року, виконання депозитного договору не здійснювалося. Однак, незважаючи на нікчемність договору, ОСОБА_2 звернувся до суду іноземної юрисдикції за визнанням та виконанням рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року, постанови Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2012 року у справі № 2-737/2012. Таким чином, перебіг позовної давності повинен рахуватися з моменту, коли КМУ стало відомо про порушення своїх прав та законних інтересів у спірних правовідносинах. Вказана обставина стала відома КМУ у жовтні 2021 року, що свідчить про дотримання КМУ строків позовної давності.
 
У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Волков В.М. - підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, з підстав, зазначених у ній.
 
Представник позивача - адвокат Божко В.Г. та представники АТ «КБ «Приватбанк» - адвокати Самсонович О.А., Тарасенков В.В. - заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_2 за депозитним договором не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, що є підставою для визнання депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року нікчемним у відповідності до абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 06 липня 1995 року між ОСОБА_2 та КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк» укладено договір про поточний депозитний вклад № 1005682105 за умовами якого, ОСОБА_2 вніс до каси банку кошти в розмірі 900 000 000 карбованців на строк 4 роки з моменту укладення договору, із щомісячним нарахуванням по річній відсотковій ставці 220% (т. І а.с. 85-86).
 
Згідно листа АТ «КБ «Приватбанк» від 11 жовтня 2021 року, у 1995 році між банком та ОСОБА_2 укладено договір про поточний депозитний вклад на суму 900 мільйонів карбованців. За відомостями банку, в 1996 році депозит ОСОБА_2 був виплачений клієнту. Також, банк просив Кабінет Міністрів України ініціювати подання власного позову до суду у спірних правовідносин (т. І а.с. 49-50).
 
Згідно довідки АТ «КБ «Приватбанк» від 24 листопада 2022 року, банк підтверджує, що станом на 21 грудня 2016 року за балансовими та позабалансовими рахунками банку не обліковувалися зобов`язання банку перед ОСОБА_2 за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06 липня 1995 року за результатами проведення дослідження системи обліку (т. І а.с. 87).
 
Згідно витягів з розширеного балансу Луганської філії АТ «КБ «Приватбанк» станом на 30 листопада 2016 року та 31 грудня 2016 року, зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_2 за депозитним договором № 1005682105 від 06 липня 1995 року не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку (т. І а.с. 88; 89).
 
Згідно висновку експерта № 007-21, складеного 18 листопада 2021 судовим експертом-економістом Тихоненко І.П. за результатами проведення судово-економічної експертизи, за наданими матеріалами, облік по балансовим рахункам АТ «КБ «Приватбанк» (філія в межах України - Луганськ) за зобов`язаннями АТ «КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_2 за депозитним договором № 1005682105 від 06.07.1995 року станом на 30.11.2016, 21.12.2016 та 31.12.2016, документально не підтверджується (т. І а.с. 131-142).
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року у справі № 2-737/2012 позов ОСОБА_2 , задоволено, визнано договір банківського вкладу (депозиту) № 10005682105 від 06 липня 1995 року продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу. Зобов`язано ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 суму вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) № 10005682105 від 06 липня 1995 року із нарахуванням процентів згідно умов договору з моменту його укладення до 29 березня 2012 року (т. ІІ а.с. 80-85).
 
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року змінено. Скасовано рішення в частині визнання договору банківського вкладу (депозиту) № 1005682105 від 06 липня 1995 року продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу, ухваливши в цій частині нове рішення та відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні позову в цій частині. В частині зобов`язання ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 суму вкладу з нарахуванням процентів згідно з умовами договору змінено, змінивши кінцеву дату нарахування процентів з 29 березня 2012 року на 06 липня 2003 року. В іншій частині рішення залишено без змін (т. ІІ а.с. 86-89).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк» відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року залишено без змін (т. І а.с. 90-93).
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Луганська від 24 травня 2013 року у справі №437/7279/13-ц у задоволенні заяви державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про роз`яснення рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 15 лютого 2012 року по справі № 2-737/12, відмовлено (т. ІІ а.с. 94-95).
 
Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 03 вересня 2013 року у виконавчому провадженні відкритому на виконання виконавчого листа № 2-727/12 виданого 15 лютого 2013 року Ленінським районним судом міста Луганськ про зобов`язання ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 суму вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) № 1005682105 від 06 липня 1995 року із нарахуванням процентів згідно умов договору з моменту його укладення до 06 липня 2003 року, постановлено, за повторне невиконання без поважних причин рішення у постановлений державним виконавцем строк, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, накласти арешт на боржника (тІІ а.с. 100).
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Земельного суду міста Франкфурт-на-Майні із позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» у якому просило оголосити рішення Ленінського районного суду міста Луганська у справі № 2-737/2012 від 29 березня 2013 року із змінами внесеними судом апеляційної інстанції, підлягаючим примусовому виконанню (т. І а.с. 91-116).
21 грудня 2016 року держава Україна набула права власності на акції АТ «КБ «Приватбанк» у порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Частинами 1-2 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13ЦПК України).
 
Так, звертаючись до суду із даним позовом, Кабінет Міністрів України стверджував про нікчемність депозитного договору, укладеного 06 червня 1995 року між банком та ОСОБА_2 , на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ч. 2 ст. 215 ЦК України, зазначаючи про те, що 21 грудня 2016 року держава Україна набула права власності на акції банку у порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також про відсутність обліку зобов`язань банку перед скаржником за депозитним договором за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку.
 
Частинами 1-2 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Згідно частин 1-2, 4-5 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).
 
Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
В матеріалах справи наявні висновок експерта в галузі права професора ОСОБА_3 від 09 грудня 2022 року (т. ІІІ а.с. 64-80) та висновок експерта у галузі права професора ОСОБА_4 від 31 травня 2022 року (т. ІV а.с. 199-212) щодо застосування положень статей 215 ЦК України та 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
            
Щодо вищевказаних висновків експертів у галузі права, слід зазначити наступне.
 
Згідно статті 114 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
 
Відповідно до статті 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
 
Дослідивши вищевказані висновки експертів, колегія суддів не вбачає за необхідне брати їх до уваги під час перегляду оскаржуваного рішення та вважає за необхідне зробити самостійні висновки щодо відповідних питань, про застосування положень статей 215 ЦК України та 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216ЦК України).
 
З аналізу вказаних норм вбачається, що нікчемний правочин не породжує та не може продовжувати правові наслідки в силу невідповідності закону. Нікчемність правочину має місце тоді, коли в акті цивільного законодавства міститься пряма вказівка на нікчемність відповідного правочину. Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.
 
З матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2016 року держава Україна набула права власності на акції АТ «КБ «Приватбанк» у порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
23 лютого 2012 року прийнято Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 4452-VI.
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII, який набув чинності 12 серпня 2015 року, доповнено статтею 41-1 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Згідно частини 6 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній станом на 21 грудня 2016 року, з моменту набуття права власності на акції банку Міністерство фінансів України зобов`язане надавати кошти або облігації внутрішньої державної позики для забезпечення своєчасного виконання банком своїх зобов`язань з їх подальшим обміном на акції банку після завершення всіх розрахунків за акції банку з попередніми власниками у разі, якщо капітал банку є позитивним. Після набуття права власності на акції банку державою банк протягом двох місяців проводить аналіз платоспроможності позичальників з урахуванням: прозорості структури власності кінцевих бенефіціарних власників (контролерів); відповідності фінансового стану юридичної особи - позичальника чи майнового стану фізичної особи - позичальника, їх надходжень та доходів обсягам отриманих кредитів, а також інших зобов`язань, у тому числі тих, що обліковуються на позабалансових рахунках; прозорості їх фінансової та господарської діяльності; ліквідності та вартості застави. Критерії позичальників, щодо яких проводиться аналіз їх платоспроможності, затверджуються радою банку протягом двох днів з дня її призначення. Якщо в результаті аналізу платоспроможності позичальників банку не вдалося встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) або джерела надходжень та доходів для повернення кредитів є непрозорими чи недостатніми, або позичальники не надали банку достатньої інформації для проведення аналізу наведених даних, банк формує резерви під такі кредити у розмірі до 100 відсотків і має право вимагати дострокового повернення зазначених кредитів. Аудиторська фірма під час проведення остаточної оцінки вартості акцій банку зобов`язана врахувати необхідність формування резервів під зазначені кредити. У разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком.
 
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. 
 
Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
 
У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
  
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР) та  ЦК,  міжнародним  договорам,  згода  на обов`язковість  яких  надана  Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи   невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
З матеріалів справи вбачається, що договір про поточний депозитний вклад № 1005682105 укладений між ОСОБА_2 та КБ «Приватбанк» 06 липня 1995 року. В той час, як Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  було доповнено статтею 41-1, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, Законом України № 629-VIII від 16 липня 2015 року, який набув чинності 12 серпня 2015 року, тобто задовго після укладення депозитного договору, застосування наслідків недійсності якого просить банк. 
 
Таким чином, недійсність поточного депозитного вкладу № 1005682105 від 06 липня 1995 року не може бути встановлена ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
У зв`язку з наведеним, посилання позивача на приписи статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для застосування наслідків нікчемності договору поточного депозитного вкладу № 1005682105 від 06 липня 1995 року є помилковим.
 
Також, слід зазначити, що рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року у справі № 2-737/2012 позов ОСОБА_2 , задоволено, визнано договір банківського вкладу (депозиту) № 10005682105 від 06 липня 1995 року продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу. Зобов`язано ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 суму вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) № 10005682105 від 06 липня 1995 року із нарахуванням процентів згідно умов договору з моменту його укладення до 29 березня 2012 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року змінено. Скасовано рішення в частині визнання договору банківського вкладу (депозиту) № 1005682105 від 06 липня 1995 року продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу, ухваливши в цій частині нове рішення та відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні позову в цій частині. В частині зобов`язання ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 суму вкладу з нарахуванням процентів згідно з умовами договору змінено, змінивши кінцеву дату нарахування процентів з 29 березня 2012 року на 06 липня 2003 року. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк» відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року залишено без змін.
                        
Вказані судові рішення набрали законної сили.
 
Частиною 1 статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Згідно частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43) одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.
 
Рішенням ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» визначено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
У пункті 33 рішенні ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. 
 
Отже, рішенням суду першої інстанції, зі змінами внесеними рішенням суду апеляційної інстанції, які ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ залишено без змін, зобов`язано банк повернути ОСОБА_2 суму вкладу з нарахуванням процентів згідно з умовами договору банківського вкладу (депозиту) № 10005682105 від 06 липня 1995 року.
 
Вказані судові рішення набрали законної сили, а відтак, є обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню.
 
Щодо посилання позивача на відсутність обліку зобов`язань банку перед скаржником за депозитним договором за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку, як на підставу для задоволення позову, слід зазначити наступне.
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановленого, що 06 липня 1995 року між ОСОБА_2 та КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк», укладено договір про поточний депозитний вклад № 1005682105.
 
Вказана обставина встановлена, також, рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 29 березня 2012 року та рішенням Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року у справі № 2-737/2012, які набрали законної сили.
Згідно пункт 2.1 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України.
 
Проте, згідно довідки АТ «КБ «Приватбанк» від 24 листопада 2022 року, банк підтверджує, що станом на 21 грудня 2016 року за балансовими та позабалансовими рахунками банку не обліковувалися зобов`язання банку перед ОСОБА_2 за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06 липня 1995 року за результатами проведення дослідження системи обліку 
 
Із витягів з розширеного балансу Луганської філії АТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що станом на 30 листопада 2016 року та 31 грудня 2016 року, зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_2 за депозитним договором № 1005682105 від 06 липня 1995 року не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку.
 
Частинами 1-2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19) дійшла висновку про те, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.
 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відсутність обліку зобов`язань банку перед скаржником за депозитним договором за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку, на що посилається КМУ та банк, як на підставу для задоволення позову, не свідчить про нікчемність договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06 липня 1995 року.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Разом з тим, суд першої інстанції, на вищевказані обставини уваги не звернув, не повно з`ясував обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.
 
Щодо застосування судом строку позовної давності, слід зазначити наступне.
 
02 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про застосування строків позовної давності. Крім того, про застосування строків позовної давності, ОСОБА_2 просив і в поданій в його інтересах апеляційній скарзі.
Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у даному випадку позовна давність не застосовується.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване  судове рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.  263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
 
У задоволені позову Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором, відмовити.
 
Стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 10 215 грн.  
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 27 січня 2023 року.
 
Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова
Судді:                                                                                                           Т.О. Невідома
                       В.А. Нежура