Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 372/468/21
провадження № 61-19173св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,              Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков Михайло Олександрович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року в складі судді Проць Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Головачова Я. В., Нежури В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до           ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М. О. про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна та зняття арешту з майна.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Чучкова М. О. перебуває зведене виконавче провадження № 63862571 з примусового виконання виконавчих листів                  № 752/744/14-ц, виданих Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення заборгованості із його колишньої дружини ОСОБА_2 .
Постановою приватного виконавця від 08 грудня 2020 року, винесеною в межах вказаного виконавчого провадження, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).
05 лютого 2021 року йому стало відомо, що спірну квартиру виставлено на електронні торги.
На його переконання, постанова про накладення арешту та проведення процедури примусової реалізації на прилюдних торгах є незаконними, так як Ѕ частка вказаної квартири належить йому на праві власності, оскільки була придбана за час його перебування в шлюбі із ОСОБА_2 . Водночас згоди на вчинення будь-яких дій зі спірним нерухомим майном він дружині не надавав.
 
Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку спірної квартири та зняти арешт, накладений на                       Ѕ ідеальну частку цієї квартири на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М. О. від 08 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 63856973 (зведене виконавче провадження              № 63862571) з примусового виконання виконавчого листа № 752/744/14-ц, виданого 27 січня 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня                2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                           від 16 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Установивши, що спірну квартиру було набуто сторонами у шлюбі, суди попередніх інстанцій з огляду на положення статті 60 СК України дійшли висновків, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права на Ѕ ідеальну частку у спірній квартирі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зняття арешту, накладеного на Ѕ частку квартири, суди керувалися тим, що зняття арешту із частини спірної квартири може порушити права інших осіб, які є стягувачами у виконавчому провадженні, де ОСОБА_2 є боржником.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи учасників справи
У листопаді 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просило їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі                              № 723/826/19, від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували у зареєстрованому шлюбі і проживають однією сім`єю, використовують цивільно-правовий інструментарій (позов про визнання права на частку та звільнення майна з-під арешту) з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 . Обставини справи та установлені судами факти свідчать про зловмисну домовленість подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спрямовану не на поновлення порушених прав, а на зловживання цими правами з метою ухилення від виконання судового рішення з корисливих мотивів. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати у частині відмови у задоволенні його позовних вимог про зняття арешту з нерухомого майна та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення його позову.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 09 грудня 2020 року у справі № 493/38/18, від 01 квітня 2020 року у справі                             № 462/518/18.
Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновків Верховного Суду щодо правильного застосування частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах.
На обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначив, що, зважаючи на факт придбання спірного нерухомого майна подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, останній є власником Ѕ частки спірної квартири на праві спільної сумісної власності. З огляду на відсутність згоди ОСОБА_1 на вчинення ОСОБА_2 та приватним виконавцем будь-яких дій із вказаним нерухомим майном, накладення арешту на це майно та його примусова реалізація на електронних торгах є незаконними та порушують права позивача. При цьому заявою                                від 03 листопада 2007 року ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_2 виключно на реалізацію автомобіля, а не спірної квартири.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2022 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в касаційному порядку справи № 725/7187/19.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 червня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, за час перебування у якому сторонами було набуто у власність майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня    2014 року (справа № 752/744/14-ц) стягнуто з ОСОБА_2 на користь            ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором           № 001/3855/06 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних) від 05 квітня 2006 року станом на 03 грудня  2013 року в розмірі 4 740,87 грн, суму заборгованості за кредитним договором  № CL-002/982/2007 від 06 листопада 2007 року станом                           на 05 грудня 2013 року в розмірі 1 284 602,35грн, суму заборгованості за кредитним договором № CL-002/984/2007 від 06 листопада 2007 року станом на 05 грудня 2013 року в розмірі 144 059,26 грн (а. с. 36-39, т. 1).
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня            2014 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № 001/3855/06 від 05 квітня 2006 року станом на 03 грудня                2013 року у розмірі 4 740,87 грн; суму заборгованості та пені за кредитним договором № CL-002/982/2007 від 06 листопада 2007 року станом на                       05 грудня 2013 року у розмірі 244 626,24 грн; суму заборгованості за кредитним договором № CL-002/984/2007 від 06 листопада 2007 року станом на 05 грудня 2013 року в розмірі 8 375,99 грн; судовий збір у розмірі                              3 654 грн.
 
Зі змісту цих судових рішень вбачається, що предметом спору у вказаній справі є, серед іншого, стягнення із ОСОБА_2 заборгованості укладеними 06 листопада 2007 року із ЗАТ «ОТП Банк» кредитними договорами № СL-002/982/2007 та № СL-002/984/2007. За умовами цих договорів банк зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_2 на купівлю автомобіля марки «Suzuki New Grand Vitara» й оплату комісії банку та на споживчі цілі грошові кошти у сумі 33 388 дол. США та 15 000 грн зі строком остаточного повернення кредиту 06 листопада 2013 року та 06 листопада 2012 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 11,99 % та 3 % річних відповідно.
 
Згідно із заявою від 03 листопада 2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Латанюк І. А., зареєстрованою в реєстрі за № 7355, ОСОБА_1 надав згоду дружині ОСОБА_2 на заставу автомобіля марки «Suzuki», на підписання кредитного договору з ЗАТ «ОТП Банк» та отримання грошей за цим договором. При цьому ОСОБА_1 заявив, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договорів (у тому числі сума договорів) визначалися його дружиною самостійно. У разі порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 надав згоду на відчуження заставного автомобіля (а. с. 137, т. 1).
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року замінено стягувача ПАТ «ОТП Факторинг Україна» у виконавчих провадженнях №№: 52511825, 53886150, 53886217, 53886283, 53886352, відкритих для виконання виконавчих листів № 752/744/14-ц, його правонаступником ТОВ «Вердикт Капітал».
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М. О. від 08 грудня 2020 року відкрито зведене виконавче провадження № 63857679 з виконання виконавчого листа № 752/744/14-ц, виданого 27 січня 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № CL-002/982/2007                                     від 06 листопада 2007 року станом на 05 грудня 2013 року у розмірі 244 626,24 грн (а. с. 120-121, т. 1).
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М. О. від 08 грудня 2020 року в межах виконавчого провадження                    № 63857679 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Постановою приватного виконавця Чучкова М. О. від 14 червня 2021 року              (ВП № 63856973) припинено чинність арешту майна боржника, накладеного постановою від 08 грудня 2020 року, у зв`язку погашенням частини боргу шляхом передання майна стягувачу.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам постанова апеляційного суду відповідає не повною мірою з таких підстав.
 
Щодо касаційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал»
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
При вирішенні спору судами вірно встановлено, що спірне майно (квартиру АДРЕСА_1 ) придбано сторонами в період шлюбу, тобто це нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та його колишньої дружини ОСОБА_2 .
 
Водночас, визнаючи право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку цієї квартири, суди залишили поза увагою, що на нерухоме майно звернуто стягнення у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором, укладення якого погодив ОСОБА_1 .
 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 
 
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
 
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження                             № 14-72цс19).
 
У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду, керуючись, зокрема, положеннями пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Вказана правова позиція знайшла свій розвиток, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі                                 № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня                  2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19),                          від 30 листопада 2022 року у справі № 135/1682/16-ц (провадження                            № 61-7702св22).
 
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи залишили поза увагою, що арешт та подальша передача спірної квартири у власність кредитора відбулась у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли з кредитного договору № CL-002/982/2007                            від 06 листопада 2007 року, який було укладено у період перебування позивача та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 як позичальник погоджувала укладення цього правочину із чоловіком - позивачем ОСОБА_1 , який згідно із нотаріально посвідченою заявою                          від 03 листопада 2007 року надав згоду дружині ОСОБА_2 на підписання кредитного договору з ЗАТ «ОТП Банк» та отримання грошей за цим договором. При цьому ОСОБА_1 заявляв, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договорів               (у тому числі сума договорів) визначалися його дружиною самостійно.
 
Таким чином, грошові кошти за цим кредитним договором за згоди                     ОСОБА_1 були отримані в інтересах сім`ї, отже, зобов'язання із їх повернення виникли не лише у позивача ОСОБА_2 , а і у її чоловіка ОСОБА_1 .
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Колегія суддів враховує, що позивач, звернувшись до суду із цим позовом у період здійснення приватним виконавцем виконавчих дій на виконання судового рішення про стягнення боргу з його дружини, просив визнати право власності на майно, на яке виконавцем накладено арешт, що може свідчити про вчинення таких дій з метою ускладнення або унеможливлення реалізації нерухомого майна в рахунок погашення боргових зобов'язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення.
 
Вказані обставини свідчать про недобросовісність дій позивача з приводу визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя. За обставин цієї справи принцип обов'язковості до виконання остаточного судового рішення переважає інтереси позивача.
 
Аналогічного висновку у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 607/3269/21 (провадження  № 61-19506св21).
 
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з огляду на встановлені у справі обставини, а саме передання спірної квартири стягувачу                          ТОВ «Вердикт Капітал» в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором, згоду на укладення якого дав її чоловік                      ОСОБА_1 , визнання права власності на Ѕ ідеальну частку вказаного нерухомого майна за останнім унеможливить реалізацію цього майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення.
 
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
 
Оскільки суд касаційної інстанції вирішив задовольнити касаційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал», скасувати ухвалені в справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, понесені ТОВ «Вердикт Капітал» судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на позивача.
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Частиною першою статті першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
Звертаючись до суду із вимогою про зняття арешту, накладеного на                     Ѕ ідеальну частку спірної квартири на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М. О. від 08 грудня 2020 року, ОСОБА_1 , посилаючись на частину першу статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», вказував про незаконність цієї постанови та просив суд зняти накладений виконавцем арешт.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності тощо.
 
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зняття арешту, накладеного на 1/2 частку спірного нерухомого майна, суди попередніх інстанцій правильно установили відсутність передбачених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для зняття накладеного виконавцем арешту та обґрунтовано виходили з того, що зняття арешту із частини спірної квартири може порушити права інших осіб, які є стягувачами у виконавчому провадженні, де ОСОБА_2 є боржником.
 
Водночас, переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, колегія суддів враховує також висновки, висловлені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 725/7187/19, до вирішення якої було зупинено касаційне провадження у цій справі.
 
Застосування способу захисту права чи інтересу не має відбуватися шляхом порушення прав та/або інтересів інших суб`єктів приватних відносин.
 
Норма частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі. 
 
Очевидно, що хибним було б тлумачення, яке б допускало можливість для одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати зняття арешту із неподільної речі в цілому чи навіть допускати конструкцію зняття арешту із «частки в спільній сумісній власності». 
 
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна та зняття арешту з майна) не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу.
 
Установивши, що на момент отримання кредитних коштів від банку ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти отримані за спільним письмовим волевиявленням подружжя в інтересах сім`ї на придбання автомобіля, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про те, що зняття арешту з майна, арештованого через невиконання спільних боргів подружжя, може порушити права стягувачів у виконавчому провадженні, де ОСОБА_2 є боржником.
 
Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира не була предметом іпотеки, тому на неї не може бути накладений арешт з метою погашення заборгованості, колегія суддів відхиляє.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.
 
Згідно із частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
 
Отже, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосовувати для забезпечення примусового реального виконання виконавчого документа.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів та виконувалися (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
 
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
 
З огляду на відсутність доказів добровільного виконання судового рішення у справі № 752/744/14-ц, що набрало законної сили 30 березня 2016 року, у застосуванні арешту майна боржника станом на 08 грудня 2020 року існувала об'єктивна необхідність.
 
Позивач не довів, що подружжя не несе відповідальності за спільним зобов'язанням усім своїм майном, тому арешт квартири для виконання спільних боргів подружжя є законним.
 
Колегія суддів також враховує, що спірну квартиру після арешту кілька разів було виставлено на торги,  про що ОСОБА_1 достовірно знав, оскільки оскаржував їх результати, однак дій на погашення боргу не вчиняв (справи №№ 372/467/21, 372/1442/21). 
 
Отже, оспорення позивачем законності арешту спірного майна є намаганням вивести арештоване майно з-під процедури його примусової реалізації, що суперечить принципу добросовісності.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права під час вирішення його позовних вимог про зняття арешту зі спірного майна є необґрунтованими.
 
Водночас безпідставними є аргументи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 грудня 2020 року у справі № 493/38/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду. Так, зокрема, предметом спору у вказаних справах є визнання недійсними електронних торгів, на яких реалізовувалося спірне майно, тоді як у справі, що є предметом перегляду, позивач звернувся до суду із вимогами про визнання права власності на частку цього майна та виключення майна з-під арешту.
 
Інші доводи цієї касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про  зняття арешту зі спірного майна не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам його апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом врахував усталену практику ЄСПЛ, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про зняття арешту зі спірного майна ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги ОСОБА_1 цих висновків не спростовують.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених  у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна, тому з  нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає стягненню 1 816,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня                  2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада                 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича про визнання права власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 1 816,00 гривень на відшкодування сплаченого судового збору у суді касаційної інстанції.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня                  2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада                 2021 року в частині вирішення позовних вимог про зняття арешту з майна залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович