Справа № 464/3901/21                        Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2127/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 січня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
при секретарі Ждан К.О.
з участю третьої особи ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрації права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року адвокат Добушовський О.В. від імені та в інтересах позивача звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить:
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 10549041 від 31 січня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 283131846101, номер запису про право власності 34360676, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_4 ; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49909702 від 28 листопада 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 283131846101, номер запису про право власності 4525795, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_5 ;
- визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 .
Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Не погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов подано до неналежних відповідачів, оскільки у відповідності до правових позицій Верховного Суду, власник може витребовувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, якими в даній справі є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Окрім цього, вважає неналежним доказ, на який покликався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а саме на лист Управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 26 січня 2022 року, оскільки обставинам, зазначеним в даному листі вже надана правова оцінка Верховним Судом у справі №2-486/11.
Вважає, що висновок суду першої інстанції, про те, що ОСОБА_3 не є власником квартири помилковим та спростовується доказами, а саме: протоколом загальних зборів № 16 від 21 лютого 1992 року, довідкою ЖБК № 172 від 23 жовтня 2014 року, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №2-486/11.
Зазначає, що суд не звернув увагу на зловживання відповідачем ОСОБА_5 своїми процесуальними правами та обов`язками, а саме знаючи про наявність спору у справі №464/1273/15-ц ОСОБА_5 не подав заяву про залучення його до участі у справі, чим призвів до неможливості зареєструвати право власності на квартиру за позивачем.
В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих причин, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, не доведено, що він є власником спірної квартири, а також позов пред`явлено до неналежного відповідача.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року та постановою Верховного суду від 15 серпня 2018 року у цивільній справі № 2-486/11, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відмовлено; позов ОСОБА_3 задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 02 серпня 2007 року. У задоволенні вимоги про витребування квартири із незаконного володіння відмовлено.
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24 квітня 2019 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, у цивільній справі № 464/5526/18, позов ОСОБА_5 задоволено: визнано житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; визнано за ОСОБА_5 1/2 житлової квартири, що була придбана 31 січня 2014 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат житловою площею 21,6 кв м., загальною площею 47,9 кв.м.
Водночас рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 29 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, у цивільній справі № 2464/1273/15-ц, позов ОСОБА_3 , ОСОБА_7 задоволено частково -визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .
Позивачем заявлено вимоги про скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 10549041 від 31 січня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 283131846101, номер запису про право власності 34360676, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_4 ; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49909702 від 28 листопада 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 283131846101, номер запису про право власності 4525795, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_5 .
Наявність таких підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 грудня 2019 року за № 194745019.
Суд першої інстанції правильно відхилив позицію сторони позивача про те, що у межах розгляду цивільної справи № 2-486/11, у якій відповідач ОСОБА_5 не був учасником, установлено єдиного законного власника квартири – позивача, що є преюдиційним фактом, оскільки правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч.ч.4, 5, 7 ст.82 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зробила висновок про те, що обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Висновок суду в іншій справі № 2-486/11 в частині судження про набуття позивачем по справі права власності не є обставиною справи, а є висновком, зробленим судом на підставі встановлених ним обставин справи.
Спірна квартира за ОСОБА_3 не закріплювалась та ордер йому не видавався. Згідно бази даних черговиків квартирного та кооперативного обліків ОСОБА_3 у Львівській міській раді ні на квартирному обліку, ні на кооперативному обліку не перебуває та не перебував.

Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в силу ЦК України, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Згідно із листом Управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 26 січня 2022 року вартість спірної квартири становить 9309 руб. (т.2, а.с.20).
На підтвердження факту пайових внесків саме позивачем за спірну квартиру ОСОБА_3 не представив належних і допустимих доказів в підтвердження сплати таких внесків в згаданому розмірі, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що останній набув майнових прав на згадану квартиру.

Як убачається із ст.137 ЖК України, громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу.
В апеляційній карзі скаржник покликаючись на те, що ОСОБА_3 будучи членом кооперативу ЖБК №172 ним було повністю внесено пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 8220 крб., а отже він є її власником, в той же час в межах розгляду даної справи судом не встановлено, а скаржником не доведено належними і допустимими доказами те, що він беззаперечно є чи був членом ЖБК №172 та в цей період став власником спірної квартири, наявні в матеріалах справи відомості ставлять під сумнів твердження позивача про його членство в ЖБК №172.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що з врахуванням встановлених обставин справи є підстави для висновку щодо необхідності звернення вимоги про визнання права власності на квартиру житлово-будівельного кооперативу саме до ЖБК № 172. Беззаперечно саме кооператив вправі визнавати чи заперечувати право власності позивача по справі.
Оскільки Житлово-будівельний кооператив № 172, який за матеріалами справи є первісним законним володільцем, не залучений позивачем до участі у справі як відповідач, тому відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безсумнівно не можуть одноосібно відповідати за заявленими вимогами позивача про визнання права власності на квартиру.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежних відповідачів.
Колегія суддів звертає увагу, що вимоги позивача про визнання права власності на квартиру та витребування з чужого незаконного володіння останній обґрунтовує тим, що він є єдиним законним власником квартири.

За ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним – ст.387 ЦК України.

Судом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлено, а позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами наявності у позивача права власності на спірну квартиру. 

Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в силу ЦК України, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Відповідно до ст.384 ЦК України, член житлово - будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово - будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Згідно із ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Спір на підставі наведених норм закону про визнання права власності за позивачем не вирішувався, рішення судів про таке визнання, які б у порядку ст.18 ЦПК України підлягали обов`язковому виконанню, відсутні. Установлення певних фактів у порядку ч.4 ст.82 ЦПК України, як покликається позивач, не замінює рішення суду про визнання права власності з доведенням усіх необхідних обставин.
За відсутності права власності позивача на спірну квартиру, її витребування з чужого незаконного володіння неможливе, адже норми цивільного законодавства надають таке право тільки власнику.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд- 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

       Р.П. Цяцяк