П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 лютого 2023 року                                                                                          м. Київ
 
Справа № 202/4331/22-ц
Провадження № 22-ц/824/4374//2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                   суддів: Поливач Л. Д ., Шкоріної О. І.
учасники справи:   
позивач         ОСОБА_1 ,
відповідачі   відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення                                              примусового виконання рішень у Донецькій області Східного                                      міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),                                               Державна казначейська служба України,
 
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 , поданою адвокатом Сакуном Віталієм Анатолійовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади.
Позов мотивовано тим, що на користь ОСОБА_1 рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/8618/20 присуджено стягнути з 
ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» заборгованість по заробітній платі у розмірі 120 948, 49 грн, без утримання з цієї суми податків та зборів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 844, 45 грн, з утриманням обов`язкових податків та зборів, а також судовий збір у розмірі 840, 80 грн. 
Рішення суду набрало законної сили і суд видав виконавчі листа, які було подано на виконання у Покровський МВ ДВС СМУМЮ (м. Харків), а у подальшому передано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 
Постановами від 18 травня 2021 року було відкрито виконавчі провадження 
№ № 65451550, 65451408 щодо стягнення на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 120 948, 49 грн, без утримання з цієї суми податків та зборів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 844, 45 грн, з утриманням обов`язкових податків та зборів, а також судовий збір у розмірі 840, 80 грн. 
ОСОБА_1 зазначав, що тривалий час виконавчі листи не виконувалися, а у подальшому у зв`язку із введенням воєнного стану відповідач взагалі припинив проведення будь-яких виконавчих дій, відключив електронну пошту, припинив приймати поштову кореспонденцію, що унеможливило комунікацію із державним виконавцем, що позбавило позивача права звертатися до відповідача із клопотаннями, та призвело до повного ізолювання від інформації про рух виконавчого провадження. 
28 червня 2022 року до відповідача було направлено клопотання про подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізаціє державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу у межах виконавчих проваджень № № 65451550, 65451408 на підставі частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Але листами від 05 липня 2022 року, 06 липня 2022 року, 11 липня 
2022 року було відмолено у задоволенні клопотання, грошові кошти стягувачу не виплачені, виконавчі дії не проведенні. 
Позивач вказував, що вищевказаними листами відповідач суперечить, зазначаючи, що арештованих коштів недостатньо, але є ще майно, на яке можна звернути стягнення. Відповідач намагається розтягнути виконання рішення суду до безконечності, що суперечить законним інтересам стягувача особливо в умовах воєнного стану. Тобто за тривале невиконання судового рішення повинен нести матеріальну та фінансову відповідальність відповідач, що буде ефективним способом захисту порушених прав позивача на отримання стягнутої за судовим рішенням заробітної плати, середнього заробітку та судового збору.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь відшкодування шкоди у розмірі 205 633,74 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 липня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади, за підсудністю передано до Печерського районного суду міста Києва.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади.
Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без виклику сторін у судове засідання для розгляду справи по суті.
У відзиві представника Державної казначейської служби позов не визнано, вказано, що позивач неправильно обрав спосіб захисту свого права так, як не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Водночас державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Крім цього, зазначено, що Казначейство, яке залучено в якості відповідача, не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивач обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіювання йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту у встановленому законодавством порядку. Факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу поліції, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватися відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Так як вина відповідача не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та його посадових осіб, позивач не має права на відшкодування шкоди. Із змісту позову вбачається, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду у справі № 235/8618/20 стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 120 948,49 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 844,45 грн, судовий збір у розмірі 840,80 грн. Тобто позивач ототожнює присуджену судом суму коштів із нібито заподіяною йому шкодою. Казначейство вважає такі розрахунок і вимогу помилковими, оскільки рішення суду перебуває на виконанні у Відділі виконавчої служби і жодних доказів щодо неможливості його виконання до матеріалів справи не долучено, а у разі задоволення вимог позивача на його користь відбудеться подвійне виконання судового рішення - перерахування однієї і тієї ж суми коштів.
У відзиві відповідача відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) позов також не визнано, у заперечення на нього зазначено, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 47030601 від 26 березня 2015 року, до складу якого входять 
88 виконавчих проваджень, зокрема № № 65451550, 65451408. З метою встановлення майнового стану боржника державним виконавцем скеровано запити до відповідних обліково-реєстраційних установ та реєстрів. Арешт на все майно божника накладено відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 березня 2015 року. Також 02 січня 2019 року, 28 січня 2019 року, 
07 березня 2019 року, 12 грудня 2019 року, 20 липня 2020 року, 17 березня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Відповідно до статті 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» 
від 29 листопада 2001 року № 2864-ІІІ, встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка Держави становить не менше 25 %, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. Дія мораторію, встановлена частиною цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об`єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру в Донецькій області, за боржником зареєстровані транспортні засоби, тому державним виконавцем 21 січня 
2019 року винесено постанов про розшук майна боржника, але станом на 07 жовтня 
2022 року відомостей про розшукані транспортні засоби до відділу не надходили. Згідно з відповіддю Головного управління Держпраці у Донецькій області від 11 листопада 
2020 року № 11-12-6/7 865/20 реєстрація великотоннажних технологічних транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на мережах загального користування, боржником не здійснювалась. Державною службою морського та річкового транспорту України було повідомлено, що за наявною інформацією, яка міститься у Державному судновому реєстрі і Судовій книзі України, відсутні записи щодо суден, власником або судновласником яких є Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська». Також, про відсутність майна, зареєстрованого за боржником, повідомлено Державним агентством рибного господарства України. Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» повідомлено, що за боржником відсутня інформація про наявність майнових авторських прав. Відповідно до листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку боржник серед власників пакетів голосуючих акцій (5 відсотків і більше) акціонерних товариств, відсутній.
Також, згідно відкритих баз даних інтернет-ресурсів https://www.nssmc.gov.ua (Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку) та https://smida.gov.ua (Агентство з розвитку інфраструктури фондового ринку України) серед власників пакетів акцій Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» відсутнє. Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області повідомило, що відомості щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року земельних ділянок, відсутні. Філією «Центр транспортного сервісу» «Ліски» AT «Укрзалізниця» повідомлено, що відсутня інформація про наявність боржника серед власників на залізничний транспорт. Іншого майна, зареєстрованого за Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», державним виконавцем виявлено не було. Відповідно до вимог частини другої статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів. На теперішній час задовольняються вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами за виконавчими документами, що надійшли 25 березня 2021 року. Те, що не було стягнень саме за виконавчим провадженням, за яким стягувачем є ОСОБА_1 , не підтверджує припущення позивача. Оскільки, якщо стягнутих коштів недостатньо для погашення заборгованості - вони розподіляються у відповідності до статей 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в порядку надходження виконавчих документів. Суду було надано витяг с АСВП щодо стягнень з боржника станом на 06 жовтня 
2022 року, протягом лютого-жовтня місяця 2022 року з боржника було стягнуто та перераховано стягувачам 4 535 662,20 грн. Тобто, усе вищезазначене спростовує доводи позивача. Виконавчі дії державним виконавцем проводились та проводяться у межах зведеного виконавчого провадження, та вимоги позивача будуть задоволені у порядку передбаченому частиною другою статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у порядку надходження виконавчих документів.
            Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів невідповідності рішень, дії чи бездіяльності відділу виконавчої служби вимогам закону чи іншого нормативного акта, а крім цього, і доказів факту заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди позивачу.
            23 листопада 2022 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Сакун В. А. подав до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Сакуном В. А., на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 
2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади.
Витребувано з Печерського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 202/4331/22-ц за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органу влади.
            25 січня 2023 року матеріали цивільної справи № 202/4331/22-ц надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову у даній справі становить 205 633,74 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 100 = 
248 100,00 грн). 
А за правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
            У відзиві на апеляційну скаргу відповідач відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) проти доводіві апеляційної скарги заперечував, посилаючись на обґрунтованість та законність рішення суду.
            Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року у справі № 235/8618/20 присуджено стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 120 948,49 грн, без утримання з цієї суми податків та зборів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 844,45 грн, з утриманням обов`язкових податків та зборів, а також судовий збір у розмірі 840,80 грн.
На виконання рішення суду від 12 березня 2021 року ВПВР Управління ЗПВР у Донецькій області Східного МРУ МЮ (м. Харків) 18 травня 2021 року відкрито виконавчі провадження: № 65451550 (про стягнення заборгованості заробітної плати у розмірі 
120 948,49 грн), № 65451408 (про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 844,45 грн та судового збору 840, 80 грн).
09 серпня і 11 серпня 2021 року виконавчі провадження № № 65451550, 65451408 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 47030601 від 26 березня 2015 року.
 
28 червня 2022 року до ВПВР Управління ЗПВР у Донецькій області Східного МРУ МЮ (м. Харків) стороною стягувача направлено клопотання, яким він просив подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування грошових коштів стягувачу ОСОБА_1 у межах виконавчих проваджень № № 65451550, 65451408 на підставі частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Листом від 05 липня 2022 року № 53176/68940-33-22/20.4.1 Департамент державної виконавчої служби Мін`юсту надіслав за належністю для розгляду звернення адвоката Сакуна В. А. до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що повідомив і заявника.
06 липня 2022 року і 11 липня 2022 року Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) листами № № 7187/18100/1/22/02.3, 7438/18539/17/22/02.3 надало відповідь заявнику, що усі виконавчі дії проводиться у межах зведеного виконавчого провадження та з врахуванням вимог статей 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчі документи щодо ОСОБА_1 надійшли на виконання 17 травня 2021 року, станом на 06 липня 2022 року (коли була надана відповідь) задовольняються вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані із трудовими правовідносинами за виконавчими документами, що надійшли 19 березня 2021 року. Враховуючи самостійність підстав, передбачених пунктом 2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у вказаній нормі відсутнє посилання про можливість керівника передавати матеріали провадження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості необхідні для перерахування стягувачу коштів. Крім цього, вказано, що наявність грошових коштів та майна, що належить боржнику, відсутності факту наявності підстав для повернення виконавчого листа стягувачу, відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», клопотання залишено без задоволення.
Згідно з постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 200/1799/19-а за позовом Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» до Міністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Управління державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 21 січня 2019 року про розшук майна боржника за виконавчим провадженням ВП № 53014091, 02 січня 2019 року та 28 січня 2019 року державним виконавцем ухвалені постанови про арешт коштів боржника у зведеному виконавчому провадженні (ЗВП) № 47030601 та скеровано на адресу сторін та банківських установ.
Крім цього, згідно з відповіддю регіонального сервісного центру в Донецькій області Міністерства внутрішніх справ України № 31/5-11911 від 29 листопада 2018 року, за Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» зареєстровані транспортні засоби, а саме: «Skoda Superb», 1798, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; «Skoda Superb», 1798, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; «Skoda Superb», 1798, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; «Mercedes-Benz S 350 3500», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; «Volkswagen Passat 1798», 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; ГАЗ 2217-404 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; «Hyundai Tucson 1975», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ; «Nissan Teana 2349», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ; «Hyundai Sonata 1998», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 ; МАЗ 5551 11150, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ; «Nissan Teana 2349», 2006 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_11 ; САЗ 3507 4250, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_12 ; ГАЗ 31029 2445, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_13 ; ЗИЛ 433362 6000, 
2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_14 ; «Toyota Corolla 1398», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_15 ; ВАЗ 2107 1451, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_16 ; «Mazda 626 1991», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_17 ; КРАЗ 6510 14860, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_18 ; КРАЗ 6510 14860, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_19 ; УАЗ 31519 2445, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_20 .
21 січня 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийнята постанова про розшук майна боржника в рамках виконавчого провадження ВП № 53014091, відповідно до якої було оголошено в розшук майно, що належить Державному підприємству «Вугільне компанія «Краснолиманська», а саме транспортні засоби.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Надаючи оцінку виниклим між сторонам правовідносин, Київський апеляційний суд виходить із такого.
Предметом спору у цій справі є вимога ОСОБА_1 про стягнення з Державної казначейської служби України суму відшкодування шкоди, яку він розрахував у розмірі 205 633,74 грн, заподіяної бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), яка виразилася у тривалому невиконанні рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року у справі № 235/8618/20.
У частині першій статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» міститься перелік заходів примусового виконання рішень, які здійснювалися у виконавчому провадженні, що підтверджуються копіями його матеріалів, котрі надано відповідачем разом з відзивом на позов, зокрема арешт на все майно боржника накладено відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 березня 2015 року, постановами від 02 січня 2019 року, 28 січня 
2019 року, 07 березня 2019 року, 12 грудня 2019 року, 20 липня 2020 року і 17 березня 2021 року було накладено арешт на всі грошові кошти боржника, що містяться на рахунках, а також всіх інших відкритих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та / або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, копії яких скеровано до банківських установ та сторонам виконавчого провадження.
Під час здійснення виконавчих дій державний виконавець отримав відомості, що реєстрація великотоннажних технологічних транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на мережах загального користування, боржником не здійснювалась, відсутні записи щодо суден, власником або судновласником яких є ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», відсутня інформація про наявність майнових авторських та суміжних прав, боржник не має пакетів голосуючих акцій акціонерних товариств, земельних ділянок, відсутня інформація про наявність боржника серед власників на залізничний транспорт, іншого майна, зареєстрованого за Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», виявлено не було.
Згідно з пунктом 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення», вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях за рішенням у справах за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати не зупиняється у період дії воєнного стану.
Відповідно до вимог частини другої статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувану суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються у порядку надходження виконавчих документів.
Судом встановлено, що виконавчі дії, передбачені частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», у зведеному виконавчому провадженні 
№ 47030601, до якого приєднано виконавчі провадження №№ 65451550, 65451408, здійснювалися і стягнення з боржника у порядку черговості надходження виконавчих документів виконуються.
Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Тлумачення вказаної норми дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, 
від 20 жовтня 2011 року).
ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, 
від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ,    від 22 листопада 1995 року).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ,    від 21 жовтня 2013 року).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 
від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.
Київський апеляційний суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом, яка складає 205 633, 74 грн.
Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.
Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження 
№ 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження 
№ 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження 
№ 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження 
№ 61-20203св19).
Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. 
У зв`язку з наведеним позов ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню. 
            За таких обставин, Київський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 
18 липня 2006 року).
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Сакуна В. А.без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сакуна Віталія Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                  О.І. Шкоріна