ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року 
м. Київ

справа №826/8219/15
касаційне провадження № К/9901/19653/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А.,
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року (головуючий суддя - Горяйнов А.М.; судді - Василенко Я.М., Ганечко О.М.) 
у справі № 826/8219/15
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2015 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, платник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2014 року № 0001921701.
В обґрунтування позовних вимог платник зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідачем прийнято безпідставно, оскільки анульована частина заборгованості за кредитним договором у вигляді процентів, пені та комісій не є його доходом.
Справа розглядалась судами неодноразово. За наслідками останнього її розгляду рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
Cуд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували подання ним податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік із відображенням доходу у вигляді додаткового блага - прощеної суми боргу у розмірі 25  506 647,48 грн, а також доказів сплати відповідної суми податку, що свідчить про обґрунтованість висновків акта перевірки та збільшення суми грошового зобов`язання. При цьому, суд відхилив доводи позивача про те, що до додаткового блага відноситься лише сума кредиту без відсотків, пені та комісії, оскільки підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не ставить обов`язок платника податку сплатити відповідну суму податку в залежність від структури/складових боргу, який анулюється кредитором.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасував в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2014 року № 0001921701 щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2  092  847,33 грн, з яких 1  674  141,86 грн грошове зобов`язання та 418  705,47 грн штрафні (фінансові) санкції та прийняв нову постанову про задоволення позову в цій частині.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що доходом платника податку у розумінні норм ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є основна сума боргу та відсотки за кредитним договором, які були анульовані (прощені) кредитором, натомість анульовані (прощені) пеня, штраф, підвищені відсотки (за прострочення платежу) та комісійні винагороди не є доходом платника податку, а відповідно і не є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ДПС у м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року.
Мотивуючи касаційну скаргу, відповідач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин законодавець не виокремлював складові прощеного боргу, які є додатковим благом у розумінні ПК України. Звертає увагу, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» включило суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, та повідомило ОСОБА_1 про необхідність сплати податку на доходи фізичних осіб. Наголошує, що судом апеляційної інстанції не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08 травня 2018 року у справі № 817/401/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 826/16188/16.
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві.
14 вересня 2020 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами встановлено, що відповідачем було проведено документальну невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року за результатами якої складено акт від 03 вересня 2014 року № 95/26-50/17-01/ НОМЕР_1 .
Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем допущено порушення вимог підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, що полягало у неподанні податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік, недекларуванні доходу, отриманого у 2013 році як додаткове благо у вигляді прощеного боргу (кредиту), у сумі 25   506   545,48 грн.
На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від     12 вересня 2014 року № 0001921701, яким платнику збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 4  335  883,34 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1  084  140,84 грн.
Надаючи оцінку правомірності прийняття податковим органом спірного акта індивідуальної дії в оскаржуваній частині, Верховний Суд виходить із такого.
За приписами підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.
Підпунктом 14.1.54  пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України.
Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
За правилами підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
Згідно із підпунктом 165.1.49 пункту 165.1 статті 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються інші доходи, які згідно з цим Кодексом не включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За унормуванням частини другої статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (частина перша статті 605 ЦК України).
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку (частина друга статті 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Аналіз вказаних норм свідчить, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.
Основна сума боргу платника податку, анульована (прощена) кредитором за його самостійним рішенням, є доходом такого платника.
При цьому, пеня та штраф є лише засобом забезпечення виконання основного зобов`язання перед банком та не є доходом платника податку у разі їх анулювання за рішенням банківської установи, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. 
Банки встановлюють комісійну винагороду, яка є платою, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта. Розмір і порядок стягнення комісійної винагороди банки встановлюють самостійно з урахуванням чинного законодавства на основі тарифів, затверджених рішенням правління банку, та відповідно до укладених з клієнтами договорів, тому комісійна винагорода також не є доходом платника податку у разі її анулювання, оскільки така є платою виключно за виконання певних банківських операцій.
Таким чином, анульовані (прощені) пеня, штраф, підвищені відсотки (за прострочення платежу) та комісійні винагороди не є доходом платника податку, а відповідно і не є об`єктом оподаткування податком з доходу фізичних осіб.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась у рішеннях Верховного Суду, зокрема у справах № 820/1407/15, №817/401/16; № 813/432/17.
На підставі викладеного Верховний Суд погоджує висновок суду апеляційної інстанції, що, збільшуючи грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб платнику, відповідач протиправно врахував розмір комісії та пені, з яких частково складалась сума прощеної заборгованості позивача, що обумовлює скасування податкового повідомлення-рішення в цій частині. 
Суд вважає помилковими посилання контролюючого органу на правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 817/401/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 826/16188/16, оскільки фактичні обставини у них не є подібними обставинам цієї справи.
Відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм законодавства, Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року - без змін.
У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду особами, які беруть участь у справі, не оскаржується, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам суду в рамках даного касаційного провадження.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення. 
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                І. А. Гончарова
Судді                                                                                                    І. Я. Олендер
Р. Ф. Ханова