ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 січня 2023 року 	м.Суми	

Справа №585/7/22 
Номер провадження 22-ц/816/50/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Підопригори Оксани Петрівни на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2022 року в складі судді Євлах О.О., ухвалене в м. Ромни,

в с т а н о в и в:

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2  частину цього майна.
Свої вимоги мотивував тим, що він  з 29 липня 1995 року по 09 квітня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, під час якого  08 лютого 2002 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була зареєстрована  за відповідачкою. Також під час шлюбу приблизно у 2003 році вони придбали  за спільні сімейні кошти у сумі 10 000 дол. США квартиру АДРЕСА_2 , яку в подальшому переоформили  на нежитлове приміщення та облаштували у ньому магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який за їх спільною домовленістю переоформили на   ОСОБА_2 .  Продовжуючи здійснення сімейного бізнесу вони вирішили накопичувати  спільно зароблені кошти на рахунку у банківській установі, у зв`язку з чим відкрили у Роменському відділенні банку «Аваль» (нині – АТ «Райффайзен Банк») рахунок на ім`я ОСОБА_2 . За підрахунками позивача на момент розірвання шлюбу на вказаному рахунку було не менше 20 000 дол. США. Крім того, у вказаному відділенні  банку на зберіганні  перебувало також золото загальною вагою близько 1 кг.  
На момент розірвання шлюбу 09 квітня 2008 року  питання поділу спільного сумісного майна  не ставилося, будь-яких домовленостей не було. Відповідачка запевняла, що в будь-який момент надасть  на його вимогу його частку у спільному майні подружжя.
10 липня 2018 року магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вони за обопільною домовленістю та його нотаріальною згодою  подарували дочці  ОСОБА_3 . В подальшому відповідачка почала ухилятися від визнання та виділення його частки в іншій спільній сумісній власності подружжя.
Зазначає, що відповідачка проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 та користується на власний розсуд їхніми спільними заощадженнями. У вересні 2021 року він намагався потрапити до спірної квартири, проте відповідачка його не пустила, заявивши, що вона є одноособовою власницею вказаної квартири. 21 жовтня 2021 року він направив їй лист-пропозицію щодо врегулювання питань поділу майна, проте, лист повернувся  у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Отже, тільки у грудні 2021 року він дізнався про порушення його права власності на частку спільного сумісного майна.
Посилаючись на вказані обставини, просить: 
- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 дол. США, які перебували  на момент розірвання шлюбу на рахунках ОСОБА_2 у Роменському відділенні банку «Аваль» (нині – АТ «Райффайзен Банк»);
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів  в сумі 20 000 дол. США, які перебували на момент розірвання шлюбу на рахунках ОСОБА_2 у Роменському відділенні банку «Аваль»  (нині – АТ «Райффайзен Банк»), а саме на 10 000 дол. США, що в еквіваленті  по курсу НБУ на момент подання позову становить 271 960 грн (1 долар США – 27,196 грн).
- стягнути з відповідачки судові витрати  по сплаті судового збору та витрати на оплату правничої допомоги.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано  за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500 грн 00 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн 00 копійок витрат на оплату професійної правничої допомоги. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вважав доведеним факт придбання сторонами у шлюбі квартири АДРЕСА_1 , а тому визнав спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачем  право власності на 1/2  частину квартиру. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив, оскільки суду не було надано достатніх та достовірних доказів того, що за час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуло грошові кошти в сумі 20 000 дол. США, які знаходилися на рахунках у Роменському відділенні банку «Аваль» (нині – АТ «Райффайзен Банк»). Крім того, суд вказав, що позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Підопригору О.П.  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права, просить рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири та ухвалити нове, яким  у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що оскільки позивачем не ставилося питання щодо поділу спірної квартири в натурі на 2 окремих об`єкта нерухомого майна, не додано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира є неподільною, та ним не вчинено, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України, дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, то його вимоги щодо поділу спірної квартири  є такими, що не підлягають задоволенню.
Наголошує на тому, що суд не врахував, що набуте під час шлюбу спільне майно сторін після розірвання шлюбу було фактично розділене між ними за взаємною згодою і жодного спору до 2018 року не виникало. А тому вважає, що в даному випадку мають бути застосовані  наслідки спливу позовної давності, так як позивач  у позовній заяві неодноразово  вказував, що він вважає, що його права щодо визнання спільної сумісної власності подружжя були порушені у липні 2018 року, після укладення договору дарування квартири на дочку ОСОБА_4 . Договір  про надання правової допомоги щодо визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, його поділ  шляхом визнання права власності на 1/2  частину цього майна, був підписаний між  позивачем та його представником 01 серпня 2019 року, що повністю спростовує його твердження, що спір  між ним та відповідачкою виник лише у вересні 2021 року.  Тобто строк позовної давності закінчився  у липні 2021 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Потураєв С.В., просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу  -  без задоволення; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати про професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Зазначає, що в апеляційній скарзі представник відповідача робить хибний висновок, що позивач просив здійснити поділ   спірної квартири, оскільки позовні вимоги  не стосуються поділу квартири, а містять вимоги щодо визнання  її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на  1/2 частину квартири. Відповідач не надала суду доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні, а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідач не надала суду доказів фактичного поділу спільного майна після розірвання шлюбу. Вона не спростувала та не заперечувала спільну сумісну власність на квартиру. Позивач фактично став її співвласником в сину закону в момент придбання та реєстрації права власності за дружиною. Стосовно позовної давності зазначає, що єдиним письмовим документом у справі, що підтверджує  виникнення спору між сторонами є пропозиція щодо врегулювання питання поділу майна від 21 жовтня 2021 року, а тому суд дійшов правильного висновку  про відсутність пропуску  строку позовної давності.
Представник  відповідача до суду не прибула, заявив  чергове  клопотання про відкладення справи, яке  апеляційним судом було  відхилене, бо за її клопотанням  проведення судового засідання було призначено в режимі відеоконференції. 
Представник позивача рішення суду підтримав і просив  у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя грошових коштів в сумі 20 000 дол. США та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаних коштів не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували у зареєстровану шлюбі з 29 липня 1995 року, який в подальшому було розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 листопада 2007 року у справі № 2-1134/2007, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів  зроблено відповідний актовий запис за № 55 від 09 квітня  2008 року (а.с. 24).
Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 77,7 кв. м, жилою площею 50,7 кв. м, 08 лютого 2002 року зареєстрована в реєстровій книзі № 82, реєстр.№ 723 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом 29 січня 2002 року, реєстр.№ 281 (а.с. 18).
19 січня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підстава для державної реєстрації – свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , видане 19 січня 2015 року Реєстраційною службою Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області, вказане свідоцтво видане взамін договору купівлі-продажу квартири № 281 від 29 січня 2002 року.
У вказаній квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , та  дочка сторін по справі - ОСОБА_3 (а.с. 19). 
Позивач займався підприємницькою діяльністю, розпорядженням голови районного державної адміністрації від 17 липня 2011 року № 284 скасовано державну реєстрацію підприємця ОСОБА_1 , зареєстрованого розпорядженням голови райдержадміністрації від 30 вересня 1999 року № 257 (а.с. 23).
10 липня 2018 року позивач надав нотаріально посвідчену згоду його колишній дружині на укладення договору дарування та на дарування нерухомого майна, що було придбане ними  в період шлюбу, а саме: нежитлового приміщення, магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , їх дочці ОСОБА_3 , 1996 року народження, на умовах на її власний розсуд  (а.с. 25). 
Позивачем надано суду квитанції про періодичні перерахування коштів відповідачці протягом 2012-2015 років (а.с. 67-71).
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав  для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, виходячи з наступного. 
Відповідно до пункту 1  СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті  58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин  (придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, а тому вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та наявні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Доводи апеляційної скарги, що набуте під час шлюбу спільне майно сторін після розірвання шлюбу було фактично розділене між ними за взаємною згодою не ґрунтуються на матеріалах справи.
Стосовно строків позовної давності, слід зазначити наступне.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
В даній справі в суді першої інстанції  представником відповідача – адвокатом Підопригорою О.П. було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки на її думку строк позовної давності сплив у липні 2021 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не пропущено строк позовної давності з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований у спірній квартирі, хоча фактично там не проживає. Позивач зазначає, що у вересні 2021 року з метою вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна приїхав у м. Ромни Сумської області та намагався потрапити до спірної квартири, проте відповідач його не допустила, заявивши, що це майно зареєстровано на неї та вона є його одноособовою власницею. В подальшому позивач направив на адресу відповідача лист-пропозицію від 21 жовтня 2021 року щодо врегулювання питань поділу майна, проте, вказаний лист повернувся не вручений з відміткою «адресат відсутній» (а.с. 31).  Отже, фактично спір з приводу квартири виник саме з цього часу через не визнання відповідачкою  права позивача на спірну квартиру.  
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що позивач сам зазначає про порушення його прав у липні 2018 року, колегія суддів зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, у липні 2018 року вирішувалося питання щодо розпорядження іншим майном, що було придбане сторонами по справі під час шлюбу, а саме 10 липня 2018 року позивач надав нотаріально посвідчену згоду на укладення договору дарування та  дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину, їх дочці ОСОБА_3 .
Жодних доказів на підтвердження того, що саме у липні 2018 року між сторонами виник спір стосовно спірної квартири матеріали справи не містять.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для  скасування  чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Також у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача – адвокатом Потураєвим С.В. було заявлено клопотання про відшкодування судових витрат  на професійну правничу  допомогу у розмірі 5000 грн.
Згідно положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції стороною позивача було надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 14 грудня 2022 року, відповідно до п.п. а) п. 2.1, п. 4.1 якого адвокат Потрураєв С.В. взяв на себе зобов`язання з надання правової допомоги ОСОБА_1 із представництва та захисту його інтересів у Сумському апеляційному суді по справі № 585/7/22 за його позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної  власності, його поділ, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення  Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2022 року; вартість послуг (гонорар) за цим договором визначається до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у фіксованій формі у розмірі 5000 грн.  Також було надано квитанцію № 1 про оплату професійної правничої (правової) допомоги за договором № 1412 про надання правничої (правової) допомоги від 14 грудня 2022 року, за якою адвокат Потураєв С.В. отримав від ОСОБА_1 5000 грн.
Отже понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції документально підтверджені та доведені, тому слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної  інстанції в сумі 5000 грн.
Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України  малозначна, бо є справою незначної складності,  а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Підопригори Оксани Петрівни залишити без задоволення.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023 року. 
Головуючий -  	С. С. Ткачук	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   В. І. Криворотенко