ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1818/23 Справа № 199/8257/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року                                місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 199/8257/21
Номер провадження 22-ц/803/1818/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Паромової О.О.
учасники справи : 
позивач – Дніпровська міська рада
відповідач – ОСОБА_1 
третя особа – Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року головуючого судді Якименко Л.Г. по цивільній справі про стягнення збитків (упущеної вигоди),-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про стягнення збитків (упущеної вигоди).
Позов мотивований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 2017 року ОСОБА_1 є власником 18/100 частин будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані 18/100 частин нерухомого майна складаються з літ. И - навіс. 
Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 18 квітня 2018 року ОСОБА_1 здійснював реконструкцію навісу під гараж. 
Із декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 07 серпня 2018 року № ДП 141182191294 вбачається, що ОСОБА_1 було здійснено реконструкцію навісу під гараж загальною площею 712,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
До прийняття об`єкта в експлуатацію договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту між Дніпровською міською радою та відповідачем не укладався. Замовник будівництва (відповідач) до прийняття об`єкта в експлуатацію не звертався до міської ради щодо укладення відповідного договору, обов`язок укладення, якого був визначений ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
На підставі вказаного та з метою виконання вимог зазначеного вище законодавства, Департаментом економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради 22 грудня 2018 року направлено на адресу відповідача два примірники проекту договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра по об`єкту «Реконструкція ознайомлення та підписання навісу під гараж» за адресою: АДРЕСА_1 , для ознайомлення та підписання.
Вказані примірники проекту договору були отримані відповідачем 11 лютого 2019 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошта», однак договір не було укладено, кошти пайової участі не сплачено. Зазначений об`єкт експлуатується без укладеного договору пайової участі, що призвело до неотримання міським бюджетом коштів.
У червні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору пайової участі укладеним. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року по справі №199/4590/19 у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року - залишено без змін. 
Позивач зазначив, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра до прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням обов`язку, який було прямо передбачено законодавством станом на 07 серпня 2018 року.
Вказаний об`єкт було прийнято в експлуатацію, але пайовий внесок у розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра не був сплачений відповідачем, що призвело до неотримання міським бюджетом коштів. Відповідно до п. 2.7 «Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська», затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21 липня 2011 року №5/14, - кошти пайової участі зараховуються до цільового фонду Дніпровської міської ради.
З урахуванням викладеного, просили стягнути з відповідача на користь Дніпровської міської ради збитки (упущену вигоду) у сумі 315 583,56 грн та судовий збір в розмірі 4733,75 грн.

Заочним рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про стягнення збитків (упущеної вигоди) – відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, від імені та в інтересах якої діє представник Гуртовий В.Ю. просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права, оскільки судом першої інстанції не враховано характер правовідносин між органом місцевого самоврядування та замовником будівництва щодо укладення договору пайової участі, не враховано правовий статус майна та момент набуття права власності на об`єкт нерухомого майна. 
Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Плотниченка Д.Г. мотивований законністю та обгрунтованістю рішення. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін . Якщо в ході розгляду справи суд встановить порушення прав позивача ,за захистом яких він звернувся із вказаною заявою ,просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності . 
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Плотниченко Д.Г. підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу .
Інші учасники судового розгляду у судове засіданні суду апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( а.с. 171,172).
09 березня 2023 року від представника Дніпровської міської ради Гущиної М.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із прийняттям участі у засіданні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська в іншій справі № 201/1515/22 та зайнятістю інших представників Дніпровської міської ради (а.с.186). 
Відмовляючи у задоволені заяви про відкладення розгляду справи,апеляційний суд зважує на таке.
Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляду продовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
Дніпровська міська рада скористалася своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення,в апеляційній скарзі викладено правову позицію (а.с. 121-125), представник міської ради була повідомлена про дату,час і місце розгляду справи, про що свідчить відповідна розписка (а.с.170),та на адресу юридичної особи надіслано електронного листа судової повістки-повідомлення (а.с.172), апеляційний суд,в свою чергу ,відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України , переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того,відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду,основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони ,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні . Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 . 
З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, апеляційний суд відмовляє в задоволенні заяви представника Дніпровської міської ради Гущиної М.С. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановивши, що відповідачем здійснено реконструкцію навісу під гараж, з урахуванням Порядку залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11, з подальшими змінами затвердженими рішенням міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14, дійшов висновку, що підстав для укладання договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра в даному випадку не вбачається. Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року у справі №199/4590/19, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним, - відмовлено.
Оскільки договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури між сторонами укладено не було, тому відповідних обов`язків на сплату внесків у відповідача не виникло.
Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду , з таких підстав. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
    Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України  є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст. 376 ЦПК України).  
Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків (упущеної вигоди) , суд апеляційної інстанції виходить з наступного . 
  Як вбачається з досліджених матеріалів справи, рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14 затверджено Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська, зі змінами.
Порядок № 5/14 містить механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску. 
Вказаний Порядок був прийнятий та оприлюднений Дніпровською міською радою на виконання вимог ст.22 Закону України «Про інформацію» у встановленому порядку, а саме на офіційному веб-сайті Дніпровської міської ради (https://dniprorada.gov.ua) та у газеті «Наше місто», тому відповідно до норм ч.1 ст.144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є нормативно-правовим актом, обов`язковим до виконання на території м. Дніпро.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 2017 року ОСОБА_1 є власником 18/100 частин будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені 18/100 частин нерухомого майна складається із – літ.И - навіс.
Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 18 квітня 2018 року ОСОБА_1 здійснював саме реконструкцію навісу під гараж.
Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта - реконструкція навісу під гараж за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 712,7 кв.м., визнано готовність об`єкту до експлуатації.
До прийняття зазначеного об`єкта в експлуатацію відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідач із позивачем не уклав.
У червні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору пайової участі укладеним. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року у справі № 199/4590/19 у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , де третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним, - відмовлено. 
Вказане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без змін. 
Відповідно до розрахунку позивача величина пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра (розмір збитків) по об`єкту складає: 315 583,56 грн.
Станом на момент виникнення правовідносин була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (частина п`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі №339/388/16-ц (провадження №14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
За змістом цього Закону та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року.
Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21)).
Встановлено, що між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 договір про пайову участь не укладався.
Дніпровська міська рада звернулася до суду із цим позовом 23 жовтня 2021 року, тобто після виключення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на підставі якої просила стягнути   з ОСОБА_1 збитки у розмірі 315 583,56 грн, завдані невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі.
Положення про Порядок залучення,розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків ) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська, затверджений рішенням міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14, яке прийняте на виконання Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже, оскільки положення статті 40 цього Закону виключено, то стягнення таких збитків лише на підставі вказаного Положення є безпідставним (постанова  Верховного Суду від 02 червня 2021року у справі № 726/2395/19-ц (провадження № 61-4730св21)).
Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у цій справі, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 ((провадження № 14-144цс18).
Абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
При цьому у відповідності із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені  у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження  № 14-175цс21).
Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому апеляційний суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.
        Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову  в  задоволенні позовних вимог  Дніпровської міської ради до ОСОБА_1   про стягнення збитків (упущеної вигоди)  згідно із вищенаведеного мотивування.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог,понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Департамент економіки,фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради про стягнення збитків (упущеної вигоди ) - відмовити . 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 17 березня 2023 року . 

Судді: