Номер провадження: 22-ц/813/1717/23 
Справа № 520/16369/13-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Погорєлової С.О., Князюка О.В.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос», про визнання незаконними дій приватного виконавця щодо відмови в зупиненні вчинення виконавчих дій на підставі заяви від 06 травня 2021 року у виконавчому провадженні №58790513,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст скарги на дії приватного виконавця.
12 травня 2021 року до Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. щодо відмови у зупиненні вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №58790513 після звернення 06.05.2021 року боржника із відповідною заявою до приватного виконавця, обґрунтованою фактом звернення до суду для розгляду питання про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Геліос», про визнання незаконними дій приватного виконавця щодо відмови в зупиненні вчинення виконавчих дій на підставі заяви від 06.05.2021 року у виконавчому провадженні №58790513.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити скаргу на дії приватного виконавця, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року (провадження №6/947/336/21) прийнято до розгляду справу 520/16369/13-ц за заявою ОСОБА_2 про заміну боржника у виконавчому провадженні правонаступником у справі 520/16369/13-ц. Зупинено провадження по справі №520/16369/13-ц за заявою ОСОБА_2 про заміну боржника у виконавчому провадженні правонаступником по справі №520/16369/13-ц до повернення основної справи з апеляційної інстанції;
2)виключно в рамках розгляду заяви ОСОБА_2 має розглядатись дійсність або нікчемність Договору про переведення боргу за кредитним договором та договором іпотеки від 25.04.2021р.

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 22 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2023 року. 

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23 лютого 2015 року Київським районним судом м. Одеси у цивільній справі №520/16369/13-ц було ухвалено рішення, яким позов Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки - на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,2 кв.м в тому числі житловою 115,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту №11287092000 від 22 січня 2007 року в сумі 775053 грн. 52 коп. та застосовано спосіб реалізації нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належної на праві власності ОСОБА_1 у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку». Відстрочено виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати в сумі 1720 грн. 50 коп. з кожного. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту розірваним, договору іпотеки - припиненим.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року по цивільній справі №520/16369/13-ц апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено та змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2015 року, виключивши із резолютивної частини рішення посилання на відстрочку виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В інший частині рішення залишено без змін.
13 лютого 2017 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту та зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору розірваним, договору іпотеки припиненим додаткове рішення, яким відмовлено ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №11287092000 від 22.01.2007 року у розмірі 96966,53 доларів США.
16 лютого 2016 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №520/16369/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,2 кв.м в тому числі житловою 115,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту №11287092000 від 22 січня 2007 року в сумі 775053 гри. 52 коп. та застосувати спосіб реалізації нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належної на праві власності ОСОБА_1 у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог мт.38 Закону України «Про іпотеку».
03 квітня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича було відкрито виконавче провадження №58790513, з примусового виконання виконавчого листа №520/16369/13-ц, виданого 16.02.2016 року Київським районним судом м. Одеси.
22 січня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої було проведено опис квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та на описане майно накладено арешт та встановлено обмеження права користування ним.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про заміну сторони виконавчого провадження від 16 вересня 2020 року замінено стягувача у виконавчому проваджені з АТ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Геліос».
При огляді матеріалів виконавчого провадження з`ясовано, що згідно із протоколу №537087 проведення державним підприємством «СЕТАМ» електронних торгів від 05.05.2021 року щодо реалізації квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 стала переможцем торгів (т.2, а.с. 206).
Відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки від 14.05.2021р. переможець торгів перерахував ціну продажу у розмірі 2 323 149,50 грн., та отримав відповідний акт, який є підставою для видачі покупцеві свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (т.2, а.с. 204).
Також у матеріалах виконавчого провадження міститься заява представника боржника ОСОБА_1 , яка надійшла до виконавчої служби 06 травня 2021 року про зупинення вчинення виконавчих дій у зв`язку із тим, що 25 квітня 2021 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої було укладено Договір про переведення боргу за кредитним договором та договором іпотеки, відповідно до якого новим боржником за Договором про надання споживчого кредиту №11287092000 від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та Іпотечним договором від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», є ОСОБА_2 . Пунктом 8 вказаного договору встановлено сторонами, що вказаний договір є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 із збереженням обтяжень. У зв`язку із тим, що новий боржник ОСОБА_2 29 квітня 2021 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси із заявою про заміну боржника, на час розгляду даної заяви у відповідності до вимог ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» представник боржник просив приватного виконавця зупинити вчинення виконавчих дій по зазначеному виконавчому провадженню (т.2, а.с. 224).
Сам примірник вищевказаного договору до приватного виконавця було подано ОСОБА_2 як додаток до своєї заяви 29 квітня 2021 року про заміну сторони виконавчого провадження (т. 2, а.с. 166, 175).
Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК) визначає юрисдикцію повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Сторони виконавчого провадження, як це передбачає стаття 447 ЦПК, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК).
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі "Хорнсбі проти Греції" ("Hornsby v. Greece") від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" ("Voytenko v. Ukraine") від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
Порядок виконання рішення суду врегульовано Законом України « Про виконавче провадження,» статтею першою якого визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (ч.5 ст. 15 Закону).
Пунктом 5 частини 1 статті 43 Закону визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.
Таким чином, підставою для зупинення вчинення виконавцем виконавчих дій є факт звернення заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником.
Зміст зазначеної статті визначає дві обов`язкові складові зупинення: 1) факт вибуття сторони виконавчого провадження та 2) звернення заінтересованої сторони до суду із відповідною заявою.
Згідно вимог ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).
У відповідності до вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом а форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
Частиною першою статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
За змістом ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, та відповідно до умов ст.. 577 ЦК України іпотека ( як застава нерухомого майна ) підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню а також державної реєстрації.
На підставі рішення суду від 23 лютого 2015 року, яке винесене Київським районним судом м. Одеси у цивільної справі №520/16369/13, та з урахуванням зміни рішення Апеляційним судом Одеської області від 26 серпня 2015 року, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,2 кв.м в тому числі житловою 115,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту №11287092000 від 22 січня 2007 року.
Таким чином, предметом виконання рішення суду є звернення стягнення на предмет іпотеки, що визначає що між сторонами виконавчого провадження – стягувачем та боржником продовжують діяти правовідносини щодо іпотечного договору, саме на підставі якого зазначена квартира є видом забезпечення зобов`язань по кредитному договору.
Враховуючи вищенаведене, заміна сторони виконавчого провадження – боржника, можлива лише у випадку наявності згоди кредитора та здійснюється у тої ж самої формі що і договір іпотеки – з обов`язковим нотаріальним посвідченням відповідного правочину.
У даному випадку заявник стверджує про наявність правочину – договору від 25 квітня 2021 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої було укладено Договір про переведення боргу за кредитним договором та договором іпотеки, відповідно до якого новим боржником за Договором про надання споживчого кредиту №11287092000 від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та Іпотечним договором від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», є ОСОБА_2 .
Зазначений договір не був нотаріально посвідченим та укладений без урахування позиції кредитора.
У відповідності до вимог ч. ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.1,5 ст. 216 ЦК України).
Враховуючи вищевказані обставини, та приймаючи до уваги вимоги Закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правочин - договір від 25 квітня 2021 року про переведення боргу за кредитним договором та договором іпотеки, відповідно до якого новим боржником за Договором про надання споживчого кредиту №11287092000 від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та Іпотечним договором від 22.01.2008р., укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», є ОСОБА_2 , як нікчемний правочин не породжує будь-яких юридичних наслідків, а тому не може бути підставою для визнання факту вибуття сторони виконавчого провадження.
Як наслідок відсутності юридичних наслідків договору судом визнається відсутність доведеності неправомірності дії приватного виконавця який відмовив у зупиненні вчинення виконавчих дій на підставі заяви від 06.05.2021р. у виконавчому провадженні №58790513, що є підставою для відмови у задоволенні скарги.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно зупинення провадження по справі №520/16369/13-ц за заявою ОСОБА_2 про заміну боржника у виконавчому провадженні правонаступником по справі №520/16369/13-ц до повернення основної справи з апеляційної інстанції, то апеляційний суд зазначає таке.
Зупинення провадження у справі та зупинення вчинення виконавчих дій є двома різними інститутами цивільного процесуального права, які мають різні правові підстави для застосування, а також переслідують різну легітимну мету, покладену державною на суб`єктів їх застосування.
Зупинення провадження у справі здійснюється на підставі ст.ст. 251, 252 ЦПК України, в той же час зупинення вчинення виконавчих дій регулюється ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не пов`язані із суттю правового спору, що виник, та жодним чином не мають впливу між собою.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно дослідження чинності або нікчемності Договору про переведення боргу за кредитним договором та договором іпотеки від 25.04.2021р. виключно в рамках судового провадження за заявою ОСОБА_2 , то колегія суддів звертає увагу, що обов`язковість підтвердження, при зверненні до органів виконавчої служби, погодження стягувачем (кредитором) правочину про переведення боргу, яким попередній боржник передає свої обов`язки у зобов`язанні новому боржнику, є правомірним.
Апеляційний суд зазначає, що у даному випадку, дії вчинені приватний виконавчем ОСОБА_5 щодо відмови у зупиненні виконавчих проваджень, з огляду на ненадання останніми підтверджень вибуття сторони у виконавчому провадженні (боржника), є правомірними та спрямованими на реальне виконання судових рішень у даній справі.
Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що сам лише факт звернення заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником, є безумовною підставою для зупинення виконавчих дій, з огляду на приписи ст. 19 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й у відповідності до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження та балансу їх інтересів.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Скарга на дії приватного виконавця розглянута судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий                                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                                С.О. Погорєлова

                                                                       О.В. Князюк