ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9810/21                                                                      

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18 січня 2023 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року, суддя Горобцова Я.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Обухівської міської ради Київської області та Обухівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Обухівської міської ради Київської області та Обухівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, в якому просить:
- визнати дії Обухівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області щодо здійснення у 2014 році відмітки у паспорті серії НОМЕР_1 , виданого Обухівським РВ ГУ МВС України у Київській області 06.06.1996 на ім`я ОСОБА_2 про реєстрацію ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з 08.08.1988, протиправними;
- зобов`язати Обухівську міську раду Київської області скасувати відмітку в паспорті серії НОМЕР_1 , виданого Обухівським РВ ГУ МВС України у Київській області 06.06.1996 на ім`я ОСОБА_2 про реєстрацію ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з 08.08.1988.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2016 позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за   заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , посвідчене Обухівською районною державною нотаріальною конторою, за реєстраційним №1-1709.
29.07.2021 рішенням Київського апеляційного суду рішення Обухівського районного суду Київської області від 20.01.2021 у цивільній справі №372/949/19 за позовом ОСОБА_2 було скасовано з ухваленням нового, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.
Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданого 06.06.1996 Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області, він з 08.08.1988 зареєстрований по АДРЕСА_1 .
Вважаючи протиправною відмітку про реєстрацію ОСОБА_2 з 08.08.1988 у спадковому будинку, позивач звернувся до суду  з відповідним позовом.
У поданій позивачем позовній заяві останній зазначив, що  відмітка  в паспорті про реєстрацію ОСОБА_2 , в будинку позивача здійснена безпідставно та порушує  право останнього на володіння та розпорядження належною йому нерухомістю, яке необхідно поновити шляхом визнання дій відповідача про реєстрацію у 2014 році за спірною адресою протиправною та зобов`язати скасувати відмітки про реєстрацію ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з 08.08.1988.
З наявного в матеріалах справи рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , Обухівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання реєстрації місця особи проживання недійсною та у задоволенні позову було відмовлено.
У даному рішенні суд встановив, що ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований до своєї матері ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 08.08.1988 року. В 2014 році в паспорті відповідач здійснив лише відмітку, яка підтверджує реєстрацію здійснену 08.08.1988 року, що не є свідчення того, що реєстрація вперше була  здійснена у 2014 році.
У даному позові, що поданий позивачем до Київського окружного адміністративного суду, останній оспорює законність дій відповідача, що здійснені у 2014 році щодо відмітки у паспорті на ім`я ОСОБА_2 про реєстрацію ОСОБА_2 та просить скасувати таку відмітку, оскільки її наявність порушує його право на володіння та розпорядження неруховим майном.
Водночас, зазначеним рішенням суду встановлено, що зміни до паспорта ОСОБА_2 в 2014 році вносилися в зв`язку із необхідністю проставлення номеру будинку та назви АДРЕСА_1 , так як на попередньому штампі містилася інформація лише про населений пункт. На той час надійшла вказівка в зв`язку із черговими виборами в паспорти мешканців сіл повносити відомості щодо номерів будинків та вулиць. В зв`язку з чим від секретарів сільських ради надходили довідки, в яких зазначалася детальна інформація про місце проживання громадян, яка переносилася до паспортів шляхом анулювання старих штампів та проставлення нових із зазначенням номерів будинків та вулиць. Документи, на підставі яких здійснювалася реєстрація   ОСОБА_2 в спірному житловому будинку, в даний час знищені.
Станом на 2014 рік мешканці с. Красна Слобідка, які мали намір здійснити реєстрацію свого місця проживання, отримували будинкову книгу села, в якій була відображена інформація про місце проживання та прямували до паспортного столу, де вносилася відповідна інформація до паспортів. В подальшому інформація про реєстрацію місця проживання відображалася в обліковій картці об`єкта погосподарського обліку. В даний час інформацію на запит про зареєстроване місце проживання особи сільською радою надається відповідно до даних погосподарських книг.
Відповідно до частини 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлені в рішенні Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 обставини щодо дати та місця реєстрації ОСОБА_2 є встановленими, носять преюдиційний характер  і не повинні доказуватися.
Із наданого до справи листа Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 02.07.2019 (а.с.24) убачається, що відповідно до погосподарської  книги №8 за 2011-2014 роки в АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , по АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 . Погосподарська книга №10 за 2006-2010 АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 ; по погосподарській книзі №10 за 1996-2000 в АДРЕСА_2 була зареєстрована ОСОБА_7 , по АДРЕСА_3 - ОСОБА_3 , по АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 ; по погосподарській книзі №8 за 201-2005 в АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_3 ОСОБА_3 , по АДРЕСА_2 особовий рахунок НОМЕР_4 ОСОБА_2 .
Щодо посилань позивача на ту обставину, що реєстрація місця проживання та фактичне місце проживання є різними поняттями, то колегія суддів не заперечує дану обставину та зазначає, що у даній справі позивач порушив питання щодо протиправності дій відповідача стосовно здійснення у 2014 році відмітки у паспорті   ОСОБА_2  про його реєстрацію по АДРЕСА_1 , а тому питання фактичного  проживання  даної особи не є предметом даного судового розгляду.
Суд в даному випадку має перевірити законність дій відповідача щодо зазначення у паспорті ОСОБА_2 відмітки про реєстрацію по АДРЕСА_1 .
Як вже зазначено колегією суддів вище, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований до своєї матері ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 08.08.1988 року.
У цьому ж рішенні судом також було встановлено, що ОСОБА_6 - мати ОСОБА_2 була власником житлового будинку на хуторі Руди с. Красна Слобідка. 08.08.1088 за місцем її проживання був зареєстрований її син ОСОБА_2 .
17.06.1990 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності  на житловий будинок АДРЕСА_2 .
Після смерті у 1991 році ОСОБА_6 її син ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщику на житловий будинок АДРЕСА_1 .
У подальшому після смерті у 2012 році ОСОБА_3 свідоцтво про спадщину, а саме будинок АДРЕСА_1 отримав ОСОБА_1 .
Відповідно до Інструкції «Про порядок прописки, реєстрації та виписки громадян виконкомами сільських та селищних Рад депутатів трудящихся», затвердженої наказом МВС СРСР від 09 жовтня 1975 №261 прописка  та виписка громадян на житлову площу площу, що належать громадянам на праві власності здійснюється по домових книгах встановленої форми, які знаходяться в виконкомах сільських, селишних Рад депуттатів або ж у власників будинків.
Документи на прописку подаються власниками або ж особами, відповідальними за дотримання правил прописки, які заносять відомості про осіб, що реєструються в картки прописки, поквартирні картки або ж домові книги.
Штампи про прописку  проставляються на листках паспортів для відмітки про місце проживання.
Окрім того, згідно з п. 7 Інструкції, громадяни надають для прописки заяву по встановленій формі, із наданням згоди на прописку іншої особи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що факт проставлення  в паспорті ОСОБА_2 відмітки про реєстрацію в будинку АДРЕСА_1 , не порушує прав позивача як власника будинку, який він отримав у власність, оскільки прописка (реєстрація) є адміністративним актом.
Місце реєстрації не дає особі підстав для набуття права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є приводом для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом). Це лише адреса для офіційного листування та інформування держави про те, де особа проживаєте.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.
Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач, здійснюючи відмітку у паспорті ОСОБА_2 щодо прописки за адресою АДРЕСА_1 , дата реєстрації 08.08.1988 року, діяв не на підставі, не у спосіб та не у межах компентенції, визначених законодавством України.
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Зокрема, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Степанюк А.Г.