Номер провадження: 22-ц/813/2629/23 
Справа № 522/18411/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року, постановленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б., повний текст рішення складений 15 грудня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2  до Одеської міської ради, за участю третіх осіб – ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -
в с т а н о в и в:
У січні 2020 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, в якому просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 28/100 часток житлового будинку літ. «А» з господарською будівлею: сарай літ. «Е» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті баби ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначив, що він є спадкоємцем після смерті його баби ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на праві власності належало нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_2 з господарською будівлею: сараєм літ. «Е».
Після смерті ОСОБА_6 позивач звернувся із заявою до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що домоволодіння АДРЕСА_3 складається із трьох житлових будинків та самовільно збудованого нежитлового приміщення літ. «Г». Крім того, співвласник (1/10 частка) виділився в самостійне домоволодіння та відповідно присвоїв окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_3 .
Таким чином визначена частка у правовстановлюючих документах ОСОБА_6 не відповідає фактичному користуванню на момент її смерті.
Судом до участі у справі в якості третіх осіб були залучені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 28/100 часток житлового будинку літ. «А» з господарською будівлею: сарай літ. «Е» загальною площею 10,88 кв.м. по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті баби ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення суду, залишивши без змін визнання за ОСОБА_2 право власності господарською будівлею: сарай літ. «Е» загальною площею 10,88 кв.м. по АДРЕСА_1 , а рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 28/100 часток житлового будинку літ. «А» скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 19/100 часток житлового будинку літ. ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом, після смерті баби ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв усі розрахунки площі та вартості приміщень та сараїв по висновку експерта від 07.09.2020 року, оскільки відповідно до розрахунків приміщення та будівлі, які розташовані по АДРЕСА_3 та знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та без врахування самочинно збудованих та переобладнаних будівель, а саме: сараю літ. «Ж», сараю літ. «И», житлового приміщення літ. «Г1» та тамбуру літ. «а6» повинно бути 19/100 частин.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Учасники справи про призначене судове засідання на 01 березня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 13-22 т. 3).
Від адвоката Журик Т.В., представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 26 т. 3).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалася апеляційним судом обов`язковою.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (13 березня 2023 року).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем всього майна спадкодавця ОСОБА_6 за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Кисельовою О.В. Одеського міського нотаріального округу 09.09.2010 року за реєстром №1111, що підтверджується постановою Першої Одеської державної нотаріальної контори головного територіального управляння юстиції в Одеській області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 08.06.2018 року.
16 вересня 2012 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №8911.
Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з:
- 7/50 часток квартири АДРЕСА_2 – свідоцтво на право власності на домоволодіння, видане Виконкомом Центральної райради депутатів трудящих м. Одеси 16. 05. 1974 року, право власності на, які зареєстровані в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.05. 1974 р. в книзі 156 на стор. 171 р. №5298 (601);
- 5/100 часток житлового будинку під АДРЕСА_3 - рішення Центрального районного суду м. Одеси від 31.01. 2003 року та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2011 року, право власності на які зареєстроване в комунальному підприємстві «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22.08.2011 року кн.167 доп. – 59, за №5298:
- сарай літ. «Е».
Також з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 позивач своєчасно 24.01.2013 року звернувся із заявою до Першої Одеської державної нотаріальної контори головного територіального управляння юстиції в Одеській області, що підтверджується постановою Першої Одеської державної нотаріальної контори головного територіального управляння юстиції в Одеській області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 08.06.2018 року.
Постановою Першої Одеської державної нотаріальної контори Головного територіального управляння юстиції в Одеській області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 08.06.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з тих підстав, що домоволодіння АДРЕСА_3 складається із трьох житлових будинків та самовільно збудованого нежитлового приміщення літ «Г». крім того, співвласник (1/10 частка) виділився в самостійне домоволодіння та відповідно присвоїв окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_3 .
Таким чином визначена частка у правовстановлюючих документах ОСОБА_6 не відповідає фактичному користуванню на момент смерті спадкодавця.
Відповідно до висновку №060/2020 року від 07.09.2020 року, складеному експертом Скибінською Т.М. проведено будівельно-технічну експертизу та встановлено, що приміщення та будівлі, які розташовані по АДРЕСА_3 та знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_2 , а саме: частина житлового будинку літ. «А». у складі наступних приміщень: №4-1 – кухня, площею 5,8 кв.м.; №4-2 – коридор, площею 4,6 кв.м.; №4-3 – санвузол, площею 2,3 кв.м.; №4-4 – житлова, площею 12,8 кв.м.; №4-5 – житлова, площею 26,3 кв.м.; №4-6 – житлова, площею 8,5 кв.м.; №4-7 – коридор, площею 6,5 кв.м.; VIа- тамбур 1,9 кв.м. загальною площею 68,7 кв.м.; у тому числі житловою – 47,6 кв.м.;
- господарська будівля: сарай літ. «Е»
без врахування 1/10 частини, яка виділена в окреме домоволодіння АДРЕСА_3 та без врахування самочинно збудованих та переобладнаних будівель становить 28/100 частин.
Задовольняючи позов  ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті його баби, який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права,оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті його баби, у встановлений законом час звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що частка в майні спадкодавця не відповідає фактичним даним на момент прийняття спадщини.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково взяв усі розрахунки площі та вартості приміщень та сараїв по висновку експерта від 07.09.2020 року, оскільки відповідно до розрахунків приміщення та будівлі, які розташовані по АДРЕСА_3 та знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та без врахування самочинно збудованих та переобладнаних будівель, а саме : сараю літ. «Ж», сараю літ. «И», житлового приміщення літ. «Г1» та тамбуру літ. «а6» повинно бути 19/100 частин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки  ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , та відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи судом було взято до уваги приміщення та будівлі, які знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_2 без врахування 1/10 частини, яка виділена в окреме домоволодіння АДРЕСА_3 , частка яких без врахування самочинно збудованих та переобладнаних будівель становить 28/100 частин.
Також вказані доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, та це не потягло ухвалення незаконного рішення.
Більш того, на спростування висновку експертного дослідження будь-яких доказів надано не було, а також до суду апеляційної інстанції з клопотанням про проведення судово-будівельної експертизи апелянт не звертався. 
Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 13 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра