Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2023 року 
м. Київ
 
справа № 523/6605/15-ц
провадження № 61-4651св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів Вадовської Л. М., Колесніков Г. Я., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна.
Позовну заяву мотивував тим, що з літа 2001 року став проживати разом з відповідачем ОСОБА_2 . У 2002 році разом з ОСОБА_2 заселився у будинок знайомого, розташований на АДРЕСА_1 . 
У 2002 році позивач отримав від Ленінської районної адміністрації м. Одеси дозвіл на відвід земельної ділянки під будинком та приватизацію ділянки, проте документи не оформив за браком коштів. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 (прізвище вказано зі слів матері), ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_4 . 
Позивач зазначив, що з весни 2003 року почав будувати будинок своїми силами та за власні кошти, ОСОБА_2 займалась доглядом за дитиною. 
Послався на те, що у 2003 році на своє ім`я замовив технічні умови з електропостачання та газопостачання будинку. 
Будинок загальною площею 160,5 кв. м за спільні кошти побудували на осінь 2004 року, дозвільні документи на забудову та правовстановчі документи за спільною згодою оформили на відповідачку.
Будинок здали в експлуатацію і свідоцтво про право власності отримали 04 лютого 2005 року на ім`я ОСОБА_2 . 
Зазначив, що з червня 2005 року зареєстрував в будинку своє місце проживання. 
За час спільного проживання до будинку звели прибудову площею 161,8 кв. м, яку в експлуатацію не здали.
З липня 2014 року позивач та відповідач не проживають однією сім`єю.
Послався на те, що право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_2 , однак будинок та самочинна прибудова до нього належить їм обом на праві спільної сумісної власності як збудовані за спільні кошти за час проживання однією сім`єю, тому майно слід поділити в рівних частках.
Просив:
1.     встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року;
2.     поділити спільне майно, а саме 68/100 часток будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , припинивши право спільної сумісної власності на це майно;
3.     визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення першого поверху будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А-2»): 1- коридор площею 9,6 кв. м, 1-3 санвузол площею 7,5 кв. м, 1-4 кухня - студія площею 38,2 кв. м, 1-6 коридор площею 5,3 кв. м, всього 60,6 кв. м;
4.     визнати за ОСОБА_2 право власності на приміщення другого поверху будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А-2»): 1- коридор площею 12,3 кв. м, 1-8 жила кімната площею 19,6 кв. м, 1-9 санвузол площею 5,7 кв. м, 1-10 жила кімната площею 12,6 кв. м, 1-11 кухня площею 26,2 кв. м, всього 76,4 кв. м;
5.     стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 44 056,00 грн за перевищення реальної площі, що виділяється, на 7,9 кв. м від ідеальної площі;
6.     визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частку будівельних матеріалів та обладнання загальною вартістю 1 318 000,00 грн, використані в процесі самочинного будівництва прибудови до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності кожного на будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі самочинного будівництва прибудови до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який мотивувала тим, що за час спільного проживання за спільні кошти реконструювали будинок на АДРЕСА_1 , збільшили загальну площу до 160,5 кв. м, житлову площу до 52,0 кв. м, збудовали сарай літ. «Д». 
За розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради Виконавчий комітет Одеської міської ради 11 лютого 2005 року видав ОСОБА_2 свідоцтво на право приватної власності на нерухоме майно. 
У 2007 році за нотаріально посвідченим договором     ОСОБА_2 продала 32/100 часток спірного нерухомого майна, з якого у власність покупця з житлового будинку літ. «А» перейшла 1-2 житлова кімната житловою площею 18,6 кв. м, сарай літ. «Д». 
До 68/100 часток нерухомого майна, що залишилося, самочинно звели прибудову загальною площею 161,0 кв. м, яку не здали в експлуатацію. 
За час проживання однією сім`єю сторони придбали автомобіль «Mersedes-Benz E220», державний номерний знак НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 у 2015 році перереєстрував на іншу особу, та набули боргове зобов`язання у розмірі 15 000,00 дол. США перед ОСОБА_5 . 
Просила суд:
1.     визнати автомобіль «Mersedes-Benz E220», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; спільною власністю подружжя;
2.     стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 60 000,00 грн за автомобіль «Mersedes-Benz E220», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ;
3.     стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 131 890,00 грн вартості стола, стільців, морозильної камери;
4.     стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 187 500,00 грн боргового зобов`язання;
5.     в поділі будинку АДРЕСА_1 , будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі самочинного будівництва прибудови до будинку, відмовити, оскільки це є особистою приватною власністю  ОСОБА_2 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 01 березня 2019 року Суворовський районний суд м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.
Встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року до 18 липня 2014 року.
У решті позову ОСОБА_1 відмовив.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково.
Визнав автомобіль «Мersedes-Benz Е220», державний номерний знак НОМЕР_3 , спільною власністю подружжя.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 60 000,00 грн компенсації вартості автомобіля «Мersedes-Benz Е220», державний номерний знак НОМЕР_3 .
У решті позову ОСОБА_2 відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що вимога ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає частковому задоволенню, а саме, починаючи з 01 січня 2004 року і до 18 липня 2014 року, оскільки лише з цього періоду наявні правові наслідки для визначення майна спільною сумісною власністю.
Зазначив, що ОСОБА_1 не довів факту прийняття участі у будівництві спірного будинку та використання будівельних матеріалів та обладнання згідно з наданими квитанціями саме для будівництва спірних приміщень.
Послався на те, що спірним транспортним засобом ОСОБА_1 розпорядився після припинення стосунків з відповідачем, отже вимога ОСОБА_2 про стягнення компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 60 000,00 грн є обґрунтованою.
Вважав не доведеними зустрічні вимоги про стягнення вартості кухонних меблів та морозильної камери, стягнення коштів за грошовими зобов`язаннями та визнання 68/100 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою від 16 грудня 2021 року Одеський апеляційний суд скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 задовольнив частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу залишив без змін.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна змінив шляхом виключення з резолютивної частини рішення висновку про визнання транспортного засобу автомобіля «Merсedes-Benz Е220», державний номерний знак НОМЕР_3 , спільною власністю подружжя.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна скасував.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнив частково.
Визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме 68/100 часток домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» загальною площею 160,5 кв. м, житловою площею 52,0 кв. м будинку АДРЕСА_1 .
Визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будівельні матеріали, обладнання, використані при самочинному будівництві прибудови літ. «А-1» до домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку АДРЕСА_2 .
Поділив спільне майно.
У порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_2 право приватної власності на 34/100 часток домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» загальною площею 160,5 кв. м, житловою площею 52,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на 34/100 часток домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» загальною площею 160,5 кв. м, житловою площею 52,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_2 право приватної власності на частку будівельних матеріалів, обладнання, використаних при самочинному будівництві прибудови літ. «А-1» до домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» загальною площею 160,5 кв. м, житловою площею 52,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на частку будівельних матеріалів, обладнання, використаних при самочинному будівництві прибудови літ. «А-1» до домоволодіння, що в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А» загальною площею 160,5 кв. м, житловою площею 52,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинив право спільної сумісної власності на нерухоме майно, а саме 68/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та на будівельні матеріали, обладнання, використані при самочинному будівництві прибудови літ. «А-1» до домоволодіння.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що спірний транспортний засіб є рухомим майном набутим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання, що визначає право їх спільної сумісної власності на це майно. На час звернення до суду з вимогами щодо цього майна та, відповідно, вирішення судом спору транспортний засіб був власністю іншої особи, а тому рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог про поділ майна підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної частини рішення висновку про визнання транспортного засобу спільною власністю подружжя.
Зазначив, що відомості інвентаризації нерухомого майна, відсутність проектно-дозвільної документації, тощо свідчать про те, що будинок, який станом на 1992 рік мав загальну площу 26,9 кв. м та обліковувався у складі домоволодіння, значно збільшився за рахунок самочинного будівництва (добудови, перебудови тощо).
Цей будинок фактично вперше здали в експлуатацію у лютому 2005 року з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно 11 лютого 2005 року, отже у період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали сім`єю.
Дійшов висновку, що наведене, що відповідно до положень статті 74 СК України, визначає правовий статус даного нерухомого майна як спільної сумісної власності (іншого письмовим договором між сторони не встановили).
Виходив з того, що у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням продажу 32/100 часток нерухомого майна, залишилось 68/100 часток нерухомого майна, та саме це нерухоме майно підлягає поділу, а частки кожного є рівними.
Вважав, що оскільки прибудова літ. «А-1» є самочинним будівництвом, спільна сумісна власність виникла на будівельні матеріали, обладнання, використані при самочинному будівництві прибудови, з відповідним правом поділу як спільного майна таких будівельних матеріалів та обладнання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_2 зазначила не врахування висновків щодо застосування статті 17 Закону України «Про власність», норм Сімейного кодексу України та Кодексу про шлюб та сім`ю України, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц;
щодо застосування статті 74 СК України, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц;
відсутність висновку Верховного Суду щодо строку позовної давності у випадку поділу майна між чоловіком та жінкою, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Касаційну скаргу мотивувала тим, що сторони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, отже відсутні підстави для визнання права власності на половину майна. 
Зазначила, що ОСОБА_1 не оспорював договір купівлі-продажу 32/100 частини домоволодіння, оскільки знав що спірний будинок побудований не за спільні кошти. 
Вважає, що ОСОБА_1 не довів, що він не перебував в іншому шлюбі, а відповідачу відомо про укладення ним шлюбу у 1999 році з ОСОБА_7 
ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності, оскільки ОСОБА_1 знав про оформлення будинку на неї в лютому 2005 року та пропустив строк. 
Проте, суд апеляційної інстанції не взяв заяву про застосування позовної давності до уваги.
У вересні 2022 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому адвокат Василенко Олексій Сергійович в інтересах ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з літа 2001 року до 18 липня 2014 року проживали разом як чоловік та дружина, спочатку в орендованому житлі, а з 2002 року на АДРЕСА_1 , в самовільно зведеному будинку, який отримали в користування після ОСОБА_8 (а. с. 6-8 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син ОСОБА_3 , про що Другий відділ реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, склав актовий запис № 21, та видав свідоцтво про народження НОМЕР_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька ОСОБА_4 ( актовий запис № 10511 про народження вчинив відділ ДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції).
Будівництво сторони розпочали в 2002 році і закінчили в 2003 році, загальна площа будинку 160,5 кв. м згідно із довідкою - характеристикою від 25 вересня 2007 року № 5654701.13 КП «ОМБТІ та РОН» (а. с. 139-140 на звороті т. 1) .
Розпорядженням від 04 лютого 2005 року № 99 Суворовська районна державна адміністрація Одеської міської ради прийняла в експлуатацію з правом приватної власності від ОСОБА_2 у житловому будинку літ. «А»: 1-й поверх: 1-1 коридор, площею 9,8 кв. м, 1-2 житлове, площею 18,6 кв. м, 1-3 санвузол, площею 7,5 кв. м, 1-4 кухня, площею 9,3 кв. м, 1-5 гараж, площею 28,3 кв. м, 1-6 тамбур, площею 5,0 кв. м; ІІ-й поверх: 1-7 коридор, площею 18.7 кв. м, 1-8 житлове, площею 21,2 кв. м, 1-9 туалет, площею 0,9 кв. м, 1-10 житлове, площею 12,2 кв. м, 1-11 підсобне, площею 29,0 кв. м, загальною площею 160,5 кв. м, в т.ч. житловою площею 52,0 кв. м, а з надвірних споруд - сарай літ «Д», площею 112,0 кв. м (а. с. 145, т. 1).
11 лютого 2005 року, за розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_2 свідоцтво про право приватної власності НОМЕР_5 , зареєстроване 25 лютого 2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» за № НОМЕР_6 в книзі 272-140 (а. с. 145 т. 1).
У червні 2005 року ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання в будинку.
02 жовтня 2007 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_10 32/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового ракушечного будинку під літ. «А», загальною площею 160,5 кв. м, в тому числі житловою - 52,0 кв. м, та надвірних споруд: літ. «Д» - сарай, № 1-5- огородження, розміщені на земельній ділянці площею 1000 кв. м. 
У власність ОСОБА_10 перейшли із житлового будинку під літ. «А» - 1-2 - житлове приміщення, площею 18,6 кв. м, «Д» - сарай.
На земельній ділянці є самочинно споруджена прибудова А1 до будинку АДРЕСА_1 , про що проставлено відмітку в технічному паспорті від 07 липня 2011 року, в експлуатацію не введена (а. с. 150 на звороті сторона, т. 1)
11 листопада 2008 року відповідач продала ОСОБА_11 домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належало ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.
18 липня 2008 року в реєстрі за № 2132 правочин зареєструвала в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 червня 2008 року за реєстраційним № 22586387 в книзі 290-194 за номером запису 42023.
Продаж домоволодіння вчинено за 982 600,00 грн, що за курсом Національного банку України складало 131 893,00 євро. Це домоволодіння продане ОСОБА_11 в розстрочку до травня 2010 року.
03 червня 2014 року позивач ОСОБА_1 купив автомобіль «Меrsedes Benz Е220», державний номерний знак НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_7 .
Згідно з довідкою-рахунком від 24 листопада 2014 року № ВІА 378005, виданою ПП «Лідер-К» 25 листопада 2014 року, позивач продав автомобіль ОСОБА_12 за 120 000,00 грн (а. с. 154).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частина третя статті 3 ЦПК України визначає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1 в частині поділу майна, місцевий суд вважав недоведеними позовні вимоги.
Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 , місцевий суд керувався тим, що транспортний засіб позивач придбав під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбі, однак розпорядився ним після припинення стосунків з відповідачем, отже вимога ОСОБА_2 про стягнення компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля є обґрунтованою.
Змінюючи рішення місцевого суду в частині зустрічного позову, апеляційний суд керувався тим, що на час звернення до суду з вимогами щодо цього майна та, відповідно, вирішення судом спору транспортний засіб був власністю іншої особи.
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення вимог ОСОБА_1 та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що відомості інвентаризації нерухомого майна, відсутність проектно-дозвільної документації тощо вказують на те, що будинок, який станом на 1992 рік мав загальну площу 26,9 кв. м та обліковувався у складі домоволодіння, значно збільшився за рахунок самочинного будівництва (добудови, перебудови тощо) та фактично вперше прийнятий в експлуатацію у лютому 2005 року з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно 11 лютого 2005 року, тобто у період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали сім`єю, що відповідно до положень статті 74 СК України визначає правовий статус даного нерухомого майна як спільної сумісної власності (іншого письмовим договором між сторонами не встановлено).
У спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням продажу 32/100 часток нерухомого майна, залишилось 68/100 часток нерухомого майна, та це нерухоме майно підлягає поділу, частки кожного є рівними.
Оскільки прибудова літ. «А-1» є самочинним будівництвом, спільна сумісна власність виникла на будівельні матеріали, обладнання, використані при самочинному будівництві прибудови, з відповідним правом поділу як спільного майна таких будівельних матеріалів та обладнання.
Верховний Суд погодився з такими висновками суду апеляційної інстанції з таких підстав.
Щодо неврахування висновків Верховного Суду
Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування висновків щодо застосування статті 17 Закону України «Про власність», норм Сімейного кодексу України та Кодексу про шлюб та сім`ю України, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц; щодо застосування статті 74 СК України, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц.
Ця підстава не знайшла підтвердження у справі.
У постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, на яку послалася заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.
Проте, у справі, що переглядається, ОСОБА_2 під час розгляду справи у суду першої інстанції не надала суду копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 з іншою особою та не повідомляла суду про зазначений факт.
Крім того, рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_2 не оскаржувала до суд апеляційної інстанції, тобто судове рішення в цій частині набрало законної сили.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, на яку послалася заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, висловлено висновок про те, що згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.
Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.
Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу.
Зазначив, що свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно видав на ім`я ОСОБА_2 . Виконавчий комітет Одеської міської ради 11 лютого 2005 року на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 лютого 2005 року № 99 про прийняття в експлуатацію житлового будинку.
Послався на те, що право власності ОСОБА_2 на це нерухоме майно на підставі свідоцтва зареєструвала 25 лютого 2005 року у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».
Дійшов висновку про те, що дані інвентаризації нерухомого майна, відсутність проектно-дозвільної документації тощо вказують на те, що будинок, який станом на 1992 рік мав загальну площу 26,9 кв. м та обліковувався у складі домоволодіння, значно збільшився за рахунок самочинного будівництва (добудови, перебудови тощо) та фактично вперше прийнятий в експлуатацію у лютому 2005 року з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно 11 лютого 2005 року.
Це відбулося у період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, що відповідно до положень статті 74 СК України визначає правовий статус даного нерухомого майна як спільної сумісної власності (іншого письмовим договором між сторонами не встановлено).
Тобто у справі, що переглядається, правовідносини між сторонами з приводу набуття спільного майна виникли й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, та на них поширюється дія СК України.
Наведене свідчить про відмінність встановлених обставин справи та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень закону у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права
Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанції не суперечать висновкам щодо застосування норм права, а саме - статті 17 Закону України «Про власність», норм Сімейного кодексу України та Кодексу про шлюб та сім`ю України.
Щодо відсутності висновку
Підставою для відкриття касаційного провадження заявник також зазначила відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування позовної давності у випадку поділу майна між чоловіком та жінкою, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Цей довід касаційної скарги не знайшов свого підтвердження у справі.
У постанові від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20). Верховний Суд дійшов висновку про те, що зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
У постанові від 12 травня 2022 року у справі № 212/10842/19 (провадження № 61-12920св21) Верховний Суд зазначив, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України).
Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
Тлумачення статті 72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: 
в силу вказівки в частині другій статті 74 СК правила передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі;
законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Вочевидь, такий же критерій має бути і щодо позовної давності для поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто, позовна давність не застосовується коли жінки та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінки та чоловік припиняють проживають однією сім`єю.
У справі, що переглядається, суди встановили, що сторони спільно проживали до липня 2014 року у спірному будинку, після чого внаслідок сварок відповідач разом з дітьми пішла. 
Отже, перебіг позовної давності почався з серпня 2014 року, і тому позовну давність позивач не пропустив.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що находиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді: | С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська