КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                               
Справа № 755/3563/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10220/2022
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
08 грудня 2022 року                                                                                                           м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                              
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Кулікової С.В., Музичко С.Г.,                                                              
                                         при секретарі      Кузьмич Р.Р.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Якимець О.І.,-    
  встановив:
 
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Позивач просив визнати недійсним шлюбний договір, укладений між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16 квітня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 1176.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідачів із укладення шлюбного договору були вчинені з наміром завдати шкоди інтересам позивача, та є формою зловживання правом. Спірний договір укладений з метою унеможливити задоволення вимог ОСОБА_1 як стягувача, та є фіктивним.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір не є фіктивним та не суперечить вимогам закону, а тому відсутні підстави для визнання такого договору недійсним згідно з ст. 215 ЦК України.
Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1993 року по 11 червня 2019 року.
Згідно розписки ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 160 700 дол. США, які зобов`язувався повернути до 31 березня 2019 року.
18 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 5 357 670 грн 00 коп. Строк повернення позики не пізніше 18 червня 2019 року.
16 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, який зареєстровано в реєстрі за № 1176.
Відповідно до пунктів 2, 3 шлюбного договору, на момент укладення цього договорудружині на праві особистої приватної власності належить: - квартира    АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка площею 0,03 га, кадастровий номер 3221282801:01:016:0095, що знаходиться за адресою -    АДРЕСА_2 ; - земельна ділянка площею 0,2506 га, кадастровий номер 3221282801:01:001:0009, що знаходиться за адресою -    АДРЕСА_2 ; об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою -   АДРЕСА_2 ; - гаражний бокс № НОМЕР_1 по  АДРЕСА_3 ; Чоловікові на праві особистої приватної власності належить усе інше майно, що зареєстроване на ім`я чоловіка.
Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що шлюбний догові від 16 квітня 2019 року є фіктивним. На момент укладення договору відповідачі були обізнані про наявність судового процесу про стягнення заборгованості за договором позики, яка може бути погашена за рахунок нерухомого майна, та усвідомлювали, що строк виконання зобов`язань за одним із договорів позики вже настав, за іншим скоро настане. Відповідачі умисно та узгоджено з метою унеможливити виконання рішення суду про стягнення заборгованості та поновлення порушених прав ОСОБА_1 здійснили фіктивне розірвання шлюбу та уклали фіктивний шлюбний договір.
Відповідно до положень ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (стаття 103 СК України).
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).
При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину,  а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
В обґрунтування фіктивності правочину, позивач посилається на те, що на час укладення шлюбного договору було ініційовано судовий процес щодо стягнення заборгованості, а відповідачі чітко усвідомлювали, що строк виконання зобов`язань за одним із договорів позики вже настав, а за іншим скоро настане.
Встановлено, що на момент укладення шлюбного договору (16 квітня 2019 року) судові провадження щодо стягнення заборгованості за договорами позики не відкриті, а також відсутні судові рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Так, провадження у справі № 754/7464/19 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів відкрито 22 травня 2019 року. Провадження у справі № 754/18120/19 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики відкрито 18 лютого 2020 року.  
Посилання у позовній заяві на факт настання строку виконання зобов`язання щодо повернення коштів за розпискою не свідчить про фіктивність укладеного шлюбного договору.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний шлюбний договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків, а саме: за умовами укладеного між відповідачами шлюбного договору фактично відбулось встановлення правового режиму майна.
Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, нерухоме майно від 09 липня 2021 року № 265223408, а саме: земельна ділянка площею 0,03 га, кадастровий номер 3221282801:01:016:0095, за адресою:       АДРЕСА_2 , зареєстрована 15 березня 2019 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 30 грудня 2009 року; земельна ділянка площею 0,2506 га, кадастровий номер 3221282801:01:001:0009, за адресою:       АДРЕСА_2 , зареєстрована 15 березня 2019 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого 23.12.2018 року; об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою:        АДРЕСА_2 зареєстрований 01.03.2007 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.
Щодо нерухомого майна: гаражного боксу   АДРЕСА_4 та квартири      АДРЕСА_1 , суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не доведено, що у зв`язку із укладення оспорюваного договору відбулась подальша державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на таке майно.
З огляду на вищевикладене, у відповідності до ст. 234 ЦК України оспорюваний договір не є фіктивним та не суперечить вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 24 січня 2022 року постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-    
   постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                                                                    Є.В. Болотов 

 
Судді:                                                                                                                     С.В. Кулікова

 
                                                                                                                                С.Г. Музичко