ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/15557/22 пров. № А/857/2005/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                        Обрізка І.М., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року про повернення позовної заяви (постановлену головуючим-суддею Брильовським Р.М. у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                    в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Львівської митниці Державної митної служби України (далі - Львівська митниця, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії колишньої Львівської митниці ДФС (тепер Державної митної служби України) в особі Львівської митниці Держмитслужби України, які полягали у неправомірному вилученні автомобіля марки марки «WOLVO», модель V40, реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 (далі - Автомобіль, Транспортний засіб, ТЗ), без належного процесуального та документального оформлення протоколом вилучення ТЗ, за встановленою формою, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016 по справі №461/3998/16 в частині повернення Автомобіля, визнати протиправним заволодіння (володіння) митницею вищевказаним ТЗ після набрання постановою Галицького райсуду м. Львова законної сили, визнати протиправним зберігання митницею Автомобіля після набрання цим рішенням суду законної сили, зберігання якого як доказу давно відпало, визнати протиправним зберігання митницею автомобіля після набрання рішенням суду законної сили, без його документального обліку в порядку, визначеному Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», визнати протиправними дії Львівської митниці щодо нарахування витрат за зберігання Автомобіля в сумі 552425,30 грн та вимагання їх сплати, включаючи судовий порядок їх стягнення, зобов`язати відповідача утриматись від наступних нарахувань не реальних витрат за вигадане ним «зберігання» автомобіля та вимог по сплаті штрафу, зобов`язати Львівську митницю повернули автомобіль без оплати нарахованих витрат за зберігання автомобіля, притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України, стягнути з відповідача через Державне казначейство України на його користь 552425,30 грн матеріальної шкоди (реальних збитків), які зі змісту листа митниці та позову він повинен сплатити в цілях повернення автомобіля та стягнути з відповідача на його користь 20000 грн моральної шкоди.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду було відмовлено. Визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду та повернуто позовну заяву позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм процесуального права просить її скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що строк звернення до суду ним не порушено, оскільки починаючи з 2016 року і по даний час він перебуває у стані легітимного очікування виконання відповідачем та державними органами рішення суду по поверненню вилученого автомобіля.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Згідно ч.2 ст.312 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, зазначену в пункті третьому частини першої статті 294 цього Кодексу (повернення заяви позивачу), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції, виходячи з наступного
З матеріалів справи видно, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 позовну заяву було залишено без руху, оскільки таку подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС Україн та надано позивачу строк для усунення її недоліків.
Позивач подав до суду уточнену позовну заяву та заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій просив суд поновити строк на подання позовної заяви. 
В обгрунтування поданої заяви зазначив, що не звернувся до суду у 2016, 2017 та інших наближених роках до 2022 року через легітимні очікування виконання митницею судового рішення та повернення його автомобіля. Також вказав, що очікував на виконання постанови суду від 07.06.2016 по справі №461/3998/16. Крім цього, він звертався до Державної виконавчої служби, правоохоронних органів (ДБР, прокуратури) про скоєння злочинів митницею (ст.ст.382, 364, 189, 289 КК України) і очікуванням їх досудового розслідування, а тому просив суд поновити пропущений строк звернення до суду.
Суд першої інстанції повернув вказану заяву, оскільки наведені представником позивача обставини та докази пропущення строку звернення до суду вважав неповажними.
Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно ч.ч.1-3 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.90 КАС України).
Серед іншого, у позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії Львівської митниці по вилученню Автомобіля без належного процесуального та документального його оформлення протоколом вилучення транспортного засобу, за встановленою формою.
Як встановлено судом, автомобіль був тимчасово вилучений на підставі протоколу про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016, саме з 27.04.2016.
З матеріалів справи видно, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016 по справі №461/3698/16-п ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483  МК України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 14500,00 грн з конфіскацією товару, вилученого згідно з протоколом про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016, а саме : 500 пачок сигарет з фільтром торгової марки «Compliment Super Slims» без акцизних марок в дохід держави
Вилучений згідно протоколу про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016, автомобіль вищевказаним рішенням суду було виріщено повернути ОСОБА_1 .
З даним позовом позивач звернувся 01.11.2022, тобто з пропуском встановленого ч.2 ст.122 КАС України шестимісячного строку в частині позовних вимог про вилучення автомобіля без належного процесуального та документального оформлення протоколом його вилучення, за встановленою формою. 
При цьому, на підставу поважності пропуску строку звернення до суду позивач покликається на бездіяльність Львівської митниці щодо не виконання рішення суду.
Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови апеляційного суду Львівської області 27.07.2016.
Надаючи оцінку поважності пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно вимог ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України “Про виконавче провадження”.
Колегія суддів вважає, що нереалізація позивачем права на вчасне звернення до суду в даному випадку зумовлена не його власною пасивною поведінкою, а саме тривалою бездіяльністю відповідача, яка полягає у не виконанні рішення суду, яке набрало законної сили щодо не повернення вилученого автомобіля.
Відповідачем не надано жодного доказу щодо неможливості виконати рішення суду чи то відмови позивача від отримання автомобіля.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві : деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05.01.2000) (Beyeler v. Italy, заява №33202, §100)).
За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви №68385/10, №71378/10, §35)). Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Колегія суддів вважає доречними доводи скаржника про те, що вказані дії відповідача є триваючими правопорушеннями, оскільки з 2016 року він перебуває у стані правової невизначеності та у стані легітимного очікування на виконання відповідачем постанови суду та повернення йому автомобіля. 
Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави для висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.
Згідно ч.1 ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись ст.ст.308, 312, 320, 321, 325, 328 КАС України, суд,

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року про повернення позовної заяви по справі №380/15557/22 скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	С. М. Шевчук