ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1620/23 Справа № 201/3676/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 201/3676/22
Номер провадження 22-ц/803/1620/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного  позовного провадження  без повідомлення учасників справи  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2022 року, головуючого судді Демидової С.О., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів ,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2   про стягнення аліментів.Позов мотивований тим, що вона проживала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19 грудня 2008 року по 12 травня 2021 року. Подружжя мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач разом з дітьми виїхала до Польщі, де вони зараз проживають. Відповідач участь в утриманні дітей приймає, але нерегулярно та в обсязі, якого не достатньо, щоб забезпечити дітей та їхній гармонійний розвиток, при цьому відповідач є фізичною особою – підприємцем, здійснює підприємницьку діяльність в сфері інформаційних технологій, має високий дохід та здатен сплачувати адекватний розмір аліментів.
Просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в сумі 15 000 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 3 000 грн на кожну дитину щомісяця, починаючи стягнення з 20 червня 2022 року та до досягнення дітьми повноліття. Зазначено, що розмір аліментів щорічно підлягає індексації відповідно до закону на підставі ч. 2 ст. 184 СК України. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі та порушення норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було взято до увагу той факт, що відповідач має високий дохід, є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність в сфері інформаційних технологій, наразі маючи представництва та філії на території трьох країн, а саме, Україні, Іспанії, Польщі. Крім того, факт наявності можливості у відповідача сплати аліментів, у розмірі достатньому для забезпечення життя їх дітей, підтверджується тим, що наразі, окрім того, що відповідач отримує дохід від оренди їх спільної квартири, також, отримує дохід від оренди рухомого та нерухомого майна, яке було придбано відповідачем одразу після оформлення розірвання шлюбу.
Зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом першої інстанції проігноровано дійсний приблизний розрахунок щомісячних витрат на дітей, враховуючи який, позивач просить стягнути на утримання дітей аліменти у сумі 15 000 грн, що фактично є 50% щомісячних витрат на забезпечення належного рівня життя, освіти, гармонійного та всебічного розвитку дітей.

Відзив на апеляційну скаргу  подано не було. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.
Статтею 51 Конституції України  та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 141  СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача аліментів визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі . 
В ході судового розгляду встановлено такі обставини ,які підтверджені належними та допустимими доказами .
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2008 року. Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13-14).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.15-17).
На даний час сторони проживають окремо, позивач разом з дітьми виїхала до Польщі, де вони зараз проживають.
З матеріалів справи вбачається,що відповідач подав відзив на позовну заяву ,в якому зазначив,що розуміє свій обов’язок сплачувати аліменти та не має наміру ухилятися від їх сплати,проте сплата аліментів розміром 15 000 грн для нього є непосильною,та позивач пред`являючи вимоги не враховує його реального матеріального становища. Він має можливість сплачувати суму аліментів в розмірі 3 000 грн на кожну дитину ,також зазначив,що є фізичною особою-підприємцем в сфері комп`ютерних технологій. Загальний розмір його доходу за 2021 рік становив 173 195,48 грн ,що підтверджується відповідною податковою декларацією платника єдиного податку (а.с.129-133), та щомісячний дохід становить 14 432,96 грн. Відповідачу дійсно належить на праві власності квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі до лютого 2022 року проживала позивач з дітьми.У зв`язку з тим,що в даній квартирі з лютого ніхто не проживає,відповідач запропонував позивачу здати її в оренду,а виручені кошти позивач буде забирати собі на утримання дітей. В березні 2022 року позивач,за допомогою своєї мами ОСОБА_5 , передала вказану квартиру в оренду,розмір щомісячної орендної плати становить 10 000 грн (а.с.134-135). В позовній заяві зазначено,що позивач спільно з дітьми виїхала до Польщі,де проживає по сьогоднішній день. У зв`язку із військовими діями громадяни України,в тому числі і позивач,які проживають на території Польщі,отримують соціальну допомогу на одну дитину ,віком до 18 років в розмірі 500 злотих,що в еквіваленті до гривні становить 4 000 грн. Також,за його допомогою позивач оформлювала та отримувала додаткову соціальну допомогу від уряду США в розмірі 500 доларів США. Отже,додатковий щомісячний дохід позивача на утримання спільних дітей становить 9 000 грн. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши положення ст. 184 СК України, а також майновий стан позивача, яка виховує синів, дійшов висновку, що відповідач в змозі сплачувати на користь позивача на утримання двох малолітніх дітей аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн, на кожну дитину щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону.
Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст.181-182,183,184 СК України , виходив з того, що відповідач є працездатною особою,зареєстрований та отримує дохід як фізична особа-підприємец,з урахуванням матеріального становища сторін, суд дійшов до висновку, що розумним та доцільним буде розмір аліментів на утримання дітей щомісячно у розмірі 3 000 грн на кожну дитину .
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд , оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.
При частковому задоволенні позовних вимог,суд врахував вимоги ст.180 СК України щодо обов*язку обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а тому доводи апеляційної скарги про те, що стягнуті аліменти у розмірі 3 000 грн на кожну дитину не відповідають її дійсному приблизному розрахунку щомісячних витрат на дітей ,наведеному у позовній заяві , не є слушними, та відхиляються судом апеляційної інстанції.
Таким чином, з урахуванням того, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років, матеріальне становище сторін, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів в розмірі 3000 грн на кожну дитину. Цей розмір аліментів є максимально наближеним до прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в даній справі було в повній мірі враховано обставини, зазначені в ст.182 СК України,тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
При цьому, апеляційний суд вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дітей, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дітей.
Отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей , врахував правила статті 182 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.
Суд першої інстанції в повній мірі дотримався принципу оцінки доказів,та врахував надані сторонами докази. 
Врахувавши наведені положення закону та вимоги позовної заяви про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі. 
Досліджуючи матеріали справи встановлено ,що судом першої інстанції , саме в межах визначених позивачем позовних вимог та відповідно - предмета доказування й підстав позову, розглянуто даний спір.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Аргументи заявника апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав апеляційному суду дійти іншого висновку, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).   
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 03 лютого 2023 року .

Судді: