20.03.23
22-ц/812/292/23
Єдиний унікальний номер судової справи 490/1981/21
Номер провадження 22-ц/812/292/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

20 березня 2023 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В., 

за участі: 
позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 17 лютого 2022 року під головуванням судді Саламатіна О.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів за договорами банківського вкладу у зв`язку з новими обставинами,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі – ПАТ «Златобанк») про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів за договорами банківського вкладу у зв`язку з новими обставинами.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 грудня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та  ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №053446 «Стабільне майбутнє» в іноземній валюті, за яким останній передав банку 140 000 доларів США строком до 05 січня 2015 року, зі сплатою 11% річних від суми вкладу, та цього ж дня кошти було зараховано на рахунок, зазначений у договорі.
Крім того, у цей же день між ПАТ «Златобанк» та  ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №053445 «Стабільне майбутнє» в національній валюті, за яким останній передав банку 5 325 000 грн. строком до 05 січня 2015 року, зі сплатою 24% річних від суми вкладу, та цього ж дня кошти зараховано на відповідний рахунок.
23 грудня 2014 року та 08 січня 2015 року позивач звертався до відповідача із заявою про видачу суми вкладу та нарахованих відсотків за договорами банківського вкладу №053445 та №053446 від 31 грудня 2013 року, проте вказані суми банком йому не виплачені.
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Златобанк», в якому, посилаючись на невиплату банком належних йому коштів, просив про стягнення їх в судовому порядку. 
Під час розгляду справи, постановою правління НБУ від 13 лютого 2015 року №105 ПАТ «Златобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. 13 лютого 2015 року на підставі зазначеної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування було прийнято рішення №30 «Про затвердження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду та здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк».
Наступною постановою правління НБУ №310 від 12 травня 2015 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк», а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року №99 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року у справі №490/15713/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про стягнення коштів було відмовлено. Рішення обґрунтовано тим, що ПАТ «Златобанк» не має змоги виплатити одноразово позивачу грошові кошти, оскільки обов`язок повернення банківських вкладів покладено на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за встановленою процедурою.
Разом з тим, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року, визнано протиправними та скасовано вказані вище рішення щодо віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних, введення тимчасової адміністрації, та запровадження процедури ліквідації банку і покладання функції з управління банком на уповноважену особу Фонду гарантування.
Позивач вважав, що оскільки вищезазначені рішення Правління Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визнано протиправними та скасовано, то вони вважаються такими, що не породжують жодних правових наслідків від моменту їх прийняття, а тому саме банк має виконати умови договорів банківського вкладу та повернути позивачу внесені на депозит кошти і проценти.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2019 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року, відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року у справі №490/15713/14-ц за нововиявленими обставинами. 
Судові рішення мотивовані тим, що вищевказані постанови правління НБУ та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на час ухвалення рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року були чинними, а тому їх скасування є новим доказом, який не може підтверджувати нововиявлені обставини.
Сума заборгованості відповідача внаслідок невиконання своїх зобов`язань за договорами банківських вкладів за №053445 та №053446 у розмірі 3 843 857 грн. 27 коп. та 142 832.23 доларів США, яку було встановлено в ухвалі Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2019 року та постанові Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року залишається невідшкодованою.
Позивач, посилаючись на викладені обставини, вважаючи, що відповідач протиправно утримував гроші та всупереч його волі, просив стягнути на його користь з ПАТ «Златобанк» грошові кошти у розмірі 3 843 857 грн. 27 коп., з яких: 3 572 710 грн. 56 коп. – сума заборгованості, 17 100 грн. 54 коп. – 3% річних, 254 046 грн. 17 коп. – інфляційні втрати, а також 142 832.23 доларів США, з яких 142 372,07 доларів США – сума заборгованості, 460.16 доларів США – 3% річних.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (том 1 а.с.90).
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2022 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
Судове рішення обґрунтовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами унормовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, на них поширюються відповідні вимоги щодо встановленої черговості задоволення вимог позивача як кредитора банку. При цьому, стягнення на користь вкладника його вкладу в обхід встановленої процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банківської установи, що ліквідується, суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив всі наявні у матеріалах справи докази та не надав їм оцінки з урахуванням нових обставин.
Відмовивши повернути належні позивачу кошти, суд першої інстанції порушив норми Конституції України, якими гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджаться своєю власністю та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Позивач звертав увагу на те, що спір із банком щодо невиплати йому залишку заборгованості за договорами банківського вкладу виник ще до того, як цей банк був віднесений до категорії неплатоспроможних і розпочалася процедура його ліквідації. До того ж, позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права як вкладник банку, а не кредитор такого банку. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (п.14) та від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (п.40)).
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч.ч.1,5 ст.1061 ЦК України).
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати таким фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Згідно з п.16 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п.6 ч. 1 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Частиною 1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на кінець дня, що передує дню початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.
Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на кінець дня, що передує дню початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.
Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч.1 ст.27 Закону).
Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч.3 ст.27 Закону).
У ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.
З матеріалів справи убачається, що 31 грудня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та  ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір банківського вкладу №053445 «Стабільне майбутнє» в національній валюті, за яким останній передав банку 5 325 000 грн. строком до 05 січня 2015 року, зі сплатою 24% річних від суми вкладу, та цього ж дня сума грошових коштів зарахована на відкритий вкладнику рахунок (том 1 а.с.30-31).
Також, 31 грудня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та  ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №053446 «Стабільне майбутнє» в іноземній валюті, за яким останній передав банку 140 000 доларів США строком до 05 січня 2015 року, зі сплатою 11% річних від суми вкладу, та цього ж дня кошти було зараховано на рахунок вкладника (том 1 а.с.32-33).
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Златобанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів (цивільна справа №490/15713/14-ц).
Постановою правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року №105 ПАТ «Златобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
На підставі цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13 лютого 2015 року за №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк», згідно з яким з 14 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Акціонерному товаристві «Златобанк».
Постановою правлінням НБУ від 12 травня 2015 року №310 було відкликано банківську ліцензію та запроваджено ліквідацію ПАТ «Златобанк».
Відповідно до цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 13 травня 2015 року за №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ «Златобанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Златобанк».
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року у справі №490/15713/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про стягнення коштів було відмовлено. Рішення обґрунтовано тим, що ПАТ «Златобанк» не має змоги виплатити одноразово позивачу грошові кошти, оскільки обов`язок повернення банківських вкладів покладено на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за встановленою процедурою.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року визнано протиправними та скасовано:
постанову Правління НБУ №105 від 13 лютого 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних»;
рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №30 від 13 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк»;
постанову Правління НБУ №310 від 12 травня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»;
рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»;
рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року №100 про винесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»;
рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за №391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно;
зобов`язано НБУ надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений ч.7 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року змінено в мотивувальній частині. В іншій частині постанова залишена без змін.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року у зв`язку із нововиявленими обставинами. 
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 липня 2019 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_1 у перегляді рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року у зв`язку із нововиявленими обставинами відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що вищевказані постанови правління НБУ та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на час ухвалення рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2015 року були чинними, а тому їх скасування є новими доказом, який не може підтверджувати нововиявлені обставини.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 червня 2019 року порушено провадження у справі №910/4475/19 про банкрутство ПАТ «Златобанк»; визнано розмір вимог ініціюючого кредитора в розмірі 49 611 297 грн. 32 коп.; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 19 червня 2019 року у справі №910/4475/19 про порушення провадження у справі про банкрутство скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у порушенні провадження у справі про банкрутство ПАТ «Златобанк».
Постановою Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18 листопада 2021 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року залишено без змін.
У вказаній постанові Верховний Суд зокрема, зазначив, що не зважаючи на передбачені законодавством: і процедуру, і право осіб (банку або інших осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, стаття 79 Закону України «Про банки та банківську діяльність») оскаржити в суді, в установленому законодавством порядку, рішення, дії або бездіяльність НБУ чи його посадових осіб, жодний нормативний акт, чинний на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, між тим, не визначав процедуру та порядок здійснення банком подальшої діяльності, його правовий статус, зокрема, у разі скасування рішення НБУ про відкликання у банку банківської ліцензії, а саме, процедуру відновлення банківської ліцензії та механізми відновлення банківської діяльності.
Чинним законодавством врегульовано цю правову невизначеність, зокрема підпунктом 1 частини третьої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13 травня 2020 року №590-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» (яким були внесені зміни до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності) встановлено для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити (продовжити) процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, ліквідацію банків відповідно до Закону про систему гарантування вкладів, підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом.
Так, відповідно до частин 2,3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №590-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до дня набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Фонду гарантування вкладів фізичних осіб:
1) здійснити (продовжити) процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, ліквідацію банків відповідно до Закону України «Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб», підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом;
2) здійснювати ліквідацію банку, процедура ліквідації якого була розпочата або продовжена до дня набрання чинності цим Законом, з дотриманням вимог цього Закону щодо здійснення ліквідаційної процедури системно важливого банку;
3) забезпечувати з урахуванням вимог цього Закону організацію роботи щодо вжиття заходів для забезпечення задоволення вимог кредиторів до банку/відшкодування заподіяної шкоди (збитків) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для подальшого спрямування кредиторам (колишнім кредиторам) банку, процедура ліквідації якого була розпочата до дня набрання чинності цим Законом.
З метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією АТ «Златобанк», передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1483 від 10 серпня 2020 року «Про продовження процедури виведення АТ «Златобанк» з ринку і призначення уповноваженої особи».
Відповідно до змісту вищевказаного рішення продовжено процедуру виведення АТ «Златобанк» з ринку шляхом виконання заходів щодо управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів. Призначено уповноважену особу Фонду на продовження процедури виведення АТ «Златобанк» з ринку провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків (том 1 а.с.85).
03 лютого 2021 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань поновлено запис про ПАТ «Златобанк» та про те, що товариство знаходиться в стані припинення.
При вирішенні даного спору, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17 (провадження №14-98цс20) та виходить з того, що вкладник, у якого виник спір із банком стосовно повернення коштів за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до запровадження у банку тимчасової адміністрації (якщо такий вкладник не звертався до Фонду чи його уповноваженої особи із заявою про включення його вимог до реєстру вкладників або реєстру акцептованих вимог кредиторів банку), може звернутися до суду з позовом про стягнення з банку заборгованості за відповідним договором банківського вкладу. Запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь вкладника у спорі щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до введення в банку тимчасової адміністрації. Таке рішення суду є підставою для звернення вкладника за Законом №4452-VI до Фонду та/або його уповноваженої особи із заявою про включення вимог кредитора банку в межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом до реєстру вкладників, а вимог на суму, що перевищують гарантоване Фондом відшкодування, - до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які задовольняються з урахуванням черговості, встановленої статтею 52 Закону №4452-VI. Зазначене рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку на користь вкладника заборгованості за договором банківського вкладу на таку черговість не впливає і не змінює її.
Отже, враховуючи, що на день звернення ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» з цим позовом і на день ухвалення оскаржуваного судового рішення розпочато процедуру ліквідації банку та позивач скористався своїм правом на звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, отримав гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000 грн. та його вимоги були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Златобанк» в сумі 6 530 138 грн. 40 коп., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки такі вимоги, у даному випадку, підлягають задоволенню з врахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
При цьому, посилання суду на той факт, що запровадження тимчасової адміністрації та початок процедури ліквідації банку позбавляє позивача можливості реалізації права на судовий захист, не вплинуло на правильність висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач реалізував своє право на отримання відшкодування за вкладом та його вимоги були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Доводи позивача про те, що суд першої інстанції не перевірив належним чином та не встановив суму заборгованості за договорами банківського вкладу, спростовуються матеріалами справи, а тому апеляційний суд їх відхиляє.
Отже, виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Наведенні в апеляційній скарзі доводи, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судове рішення суду першої інстанцій є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
       складено 23 березня 2023 року