ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 р.	Справа № 520/15044/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету Повітряних Сил на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 22.11.21 по справі № 520/15044/21
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Харківського національного університету Повітряних Сил                 
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати Харківський національний університет повітряних сил ім. Івана Кожедуба нарахувати та виплатити виплати ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 279 грн. у день за період з 27.05.2018 по 19.07.2021 терміном 1149 календарних днів у сумі 320571,00 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004  № 44; стягнути з Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 8000,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 27.05.2018 по 19.07.2021 терміном 1149 календарних днів у сумі 269439 (двісті шістдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять) грн. 93 коп. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством. Стягнуто на користь ОСОБА_1  сплачену суму витрат на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що аналіз положень ст.117 КЗпП доводить, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП. Вказує, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Стверджує, що з прийняттям судових рішень норми ст.ст. 116, 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавця щодо виплати заборгованості замінюються на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача. Зауважує, що норми ст.117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати (іншого доходу). Наголошує, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних до виплати сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час розрахунку при звільнені, на підставі ст.117 КЗпП є безпідставним. Посилається на правову позицію Верховного Суду у справі №400/3017/19.
ОСОБА_1 подала до суду письмові пояснення, в яких зазнає, що судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права ухвалено оскаржуване відповідачем рішення. Вказує, що суд першої інстанції застосував правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, а також релевантну практику Верховного Суду, висловлену у постанові від 24.06.2021 року у справі №480/2577/20, якою визначено порядок розрахунку пропорційності розміру відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України. Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу, зауважує, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року – без змін. Заявляє клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.
Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба подав до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення фактично не керувався висновком Верховного Суду, який викладений у справі №480/3105/19 із одночасним врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, що призвело до винесення оскаржуваного рішення. Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, судом неправильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого рішення прийнято з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що правова позиція університету та обґрунтування щодо підстав зміни рішення суду першої інстанції ґрунтуються на висновках  Верховного Суду, викладених у справі №480/3105/19 із одночасним врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 01.03.2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходила військову службу з 28.02.2014 року по 26.05.2018 року за контрактом у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
Згідно витягу з наказу начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 26.05.2018 №132 позивачку було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення.
Також, матеріали справи свідчать, що позивачка є ветераном війни – учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 13.05.2019 року.
Позивачкою у позовній заяві вказано, що у зв`язку з проведенням не у повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення, вона звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав.
Так, під час розгляду справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 року по справі №520/18260/2020, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету повітряних сил ім.Івана Кожедуба щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018; зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил ім.Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2014 року; в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
Під час розгляду справи встановлено, що згідно із виписки карткового рахунку позивачки відповідач виконав рішення суду по справі №520/18260/2020 та виплатив грошові кошти у розмірі 37753,97 грн.
Позивачкою вказано, що з нею відповідачем було проведено   остаточний розрахунок при звільненні 20.07.2021 року, а отже, враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача 279,00 грн. та період затримки розрахунку при звільненні 1149 календарних днів з 27.05.2018 року по 19.07.2021 року, сума заборгованості у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні складає 320571,00 грн.
У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено нарахування та виплату позивачці середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивачка ініціювала даний спір. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2018 по 19.07.2021. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 27.05.2018 по 19.07.2021 терміном 1149 календарних днів у сумі 269439 (двісті шістдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять) грн. 93 коп. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі по тексту  - Закон №2011-ХІІ).
За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до п.1 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є             пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. 
 Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.                     
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20.01.2021 року у справі № 240/12238/19, від 05.03.2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 року у справі № 340/970/20.
Так, за правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зазначає, що закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 року по справі №825/598/17.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.          
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми, в                             т.ч. індексацію грошового забезпечення. 
За обставинами справи, ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення з 26.05.2018 року, що підтверджується копією витягу з наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба від 26.05.2018 року №132 (а.с. 9).
Матеріалами даної справи підтверджується факт того, що при звільненні позивачки з військової служби  з останньою не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з  01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
При цьому, така індексація грошового забезпечення була виплачена позивачці лише 20.07.2021 року на виконання рішення суду у справі №520/18260/2020, тобто в порушення приписів ст.116 КЗпП України.
Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачкою у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
При цьому, щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що на правовідносини у військовій сфері не поширюється КЗпП України, а тому у спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним, посилаючись при цьому на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22.07.2020 року у справі №400/3017/19,  то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, наявні підстави для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року в справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.
Відповідно, з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку задоволенню судом першої інстанції вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 27.05.2018 по 19.07.2021 терміном 1149 календарних днів у сумі 269439 (двісті шістдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять) грн. 93 коп. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством, то колегія суддів зазначає наступне.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту – Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
В свою чергу, колегія суддів зауважує, що  Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3.  ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду)  та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки виплати належної індексації грошового забезпечення при звільненні,  з огляду на таке.
Зі змісту довідки відповідача від 04.11.2021 року №874 встановлено, що позивачка на день звільнення (26.05.2018 року) з Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба отримала 7165,15 грн. (оклад за військове звання – 576,77 грн., посадовий оклад – 2457,74 грн., надбавка за вислугу років – 910,36 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань – 375,32 грн., премія 2844,96 грн.) (а.с. 35).
Як зазначалося, у день звільнення позивачки зі служби 26.05.2018 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення у розмірі 37753,97 грн.  (за рішенням ХОАС у справі №520/18260/2020) (а.с. 12).
Відповідно до абз. 2 п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. 
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи,  останнім днем виключення позивачки зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 26.05.2018 року, тому  двома попередніми місяцями перед звільненням є березень та квітень 2018 року. 
Відповідно до довідки Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба від 04.11.2021 року №873 позивачкою за період березня – квітня 2018 року отримано грошове забезпечення у загальному розмірі 17019,10 грн. (за березень 2018 року грошове забезпечення – 8509,55 грн.; за квітень 2018 року грошове забезпечення – 8509,55 грн.).
Відтак, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 279,00 грн. (17019,10 грн. / 61 календарний день (березень 2018 року - 31 календарний день, квітень 2018 року – 30 календарних днів).
Щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що як вже зазначалося вище, позивачку з 26.05.2018 року виключено зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення, проте остання з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та зобов`язання стягнути з відповідача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише в грудні 2020 року (ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року про відкриття провадження в адміністративній справі №520/18260/2020, тобто більш ніж через два роки (2 роки 3 місяці) з моменту виключення зі списків особового складу відповідача, з усіх видів забезпечення.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що в даному випадку права позивачки підлягають захисту з моменту її звернення з адміністративним позовом до суду у справі №520/18260/2020, оскільки не пропорційним буде неврахування вказаних обставин, по день фактичного розрахунку. В даному випадку це 231 календарний день.
Отже, підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні складає 64 449,00 грн. (279,00 грн. х 231 календарний день затримки розрахунку).
Разом з тим, колегія суддів враховує, що у межах спірних правовідносин по даній справі розмір виплачених на виконання рішення суду грошових коштів склав 37 753,97 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 20.07.2021 (а.с. 12).
Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача, співвідношення такого розміру з належною до виплати позивачці при звільненні сумою, терміну не звернення позивачки до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з нею відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача суму у розмірі 37 753,97 грн., яка дорівнює розміру недоплати позивачці.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України,  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Доводів щодо незгоди з розміром судових витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга відповідача не містить.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року необхідно змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: "Стягнути з Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 року по 19.07.2021 року у сумі 37 753,97 грн. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством". В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 по справі № 520/15044/21  змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:
"Стягнути з Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 року по 19.07.2021 року у сумі 37 753,97 грн. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством".
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 по справі № 520/15044/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Г.Є. Бершов    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  06.03.2023 року