КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Галась І.А. 
Єдиний унікальний номер справи №754/2601/20 
Апеляційне провадження №22-ц/824/1429/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
26  січня  2023 року                                                                          м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Ігначтенко Н.В., Савченка С.І.,
           секретар                       - Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконфенренції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року (26 лютого 2020 року) позивач ОСОБА_1   звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2   про визнання недійсним договору позики.
Позивач ОСОБА_1 вимоги мотивує тим, що 14 серпня 2017 року він написав розписку про те, що отримав у борг у  ОСОБА_2   грошові кошти в сумі 176 000,00 грн. Проте, як зазначає позивач,  вказаних коштів він не отримував, а розписку його змусили написати.
 Позивач і відповідач  станом на 14 серпня 2017 року працювали в страховій компанії «Брокбізнес», в якій позивач ОСОБА_1   займав посаду заступника начальника Черкаського обласного управління СК «Брокбізнес», а відповідач ОСОБА_2   займав посаду начальника служби безпеки СК «Брокбізнес».
 На виконання Наказу №111-94 від 09 серпня 2017 року позивача було зобов`язано прибути до головного офісу СК «Брокбізнес» на робочу нараду з підготовленими пропозиціями щодо механізму та термінів усунення існуючої дебіторської заборгованості за договорами 2017 року.  На  вказаній  нараді  він був змушений написати розписку, яку продиктував йому начальник служби безпеки ОСОБА_2   . Дану розписку вказані особи взяли у позивача для того, щоб мати гарантію, що кошти, які вважалися боргом за Черкаським обласними управлінням будуть в наявності після наведення ладу в бухгалтерії Черкаського управління коли вийде бухгалтер.
 В обґрунтування позовних вимог зазначено, що правочин (позика), який укладений між позивачем та відповідачем не мав на меті передачу коштів у позику (борг), а позивач не мав на меті повернути нібито позичені кошти відповідачу, оскільки метою вказаного правочину була гарантія того, що у випадку наявності боргу у Черкаському обласному управлінні СК «Брокбізнес» цей борг можуть закрити стягнувши кошти із заступника начальника цього управління, тобто з позивача, фактично даний правочин є фіктивний, як зазначає позивач.
Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України просив визнати договір позики (письмової розписки) укладений між ним та  ОСОБА_2   від 14 серпня 2017 року недійсним.
Рішенням  Деснянського районного суду  м. Києва   від   16 грудня 2021 року   в задоволенні позову відмовлено.
  Не погодившись з рішенням суду,  позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення  про  задоволення  позову.
 У скарзі посилався  на ту обставину,  що суд неповно з`ясував обставини щодо   укладення  договору позики , який як зазначає  позивач  є безгрошовим, оскільки  гроші він за ним не отримував,  а відтак суд не з`ясував справжню природу правовідносин , що виникли між сторонами.
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно     повідомлені продень та час розгляду справи на 26 січня 2023 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Апелянт та його  представник брали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції. Відповідач в судове засідання  не з`явився.
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
 Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
   Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
  Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з таких підстав. 
Статтею 202, 204 ЦК України  визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК - правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.
За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Так, з аналізу ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження наявності невиконаного зобов`язання за договором позики.
Відповідно до норм ст.ст. 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання» (Постанови Верховного Суду   від 10 грудня 2018 року справа   № 319\1669\16-ц ,  № 679цс14  від 02 липня 2014 року).    
    Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».
    За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
    Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як вбачається з тексту розписки від 14 серпня 2017 року , копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи:  « ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2   на власні потреби 176 000 грн (сто сімдесят шість тисяч  грн). Зобов`язуюсь  до 31 січня 2018 року провернути вказану суму коштів ОСОБА_2 . Дана розписка написана мною власноруч з повним розумінням наслідків неповернення коштів»  (а.с. 6).
Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Аналізуючи наведені положення закону, слідує висновок,  що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права.
Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо суми позики, обов`язку позичальника повернути позику та строк позики.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Такий  правовий висновок міститься у постанові  Верховного Суду  від від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц,   які відповідно  до ч. 4 ст.263 ЦПК України  суди  мають  враховувати  при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
З урахуванням зазначеного правового висновку, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка підтверджує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови про їх повернення.
У ч.1-5 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Позивач, оспорюючи договір позики від 14 серпня 2017 року, вказує на те, що він є фіктивним правочином, проте, зі змісту розписки вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, які визначені законом для договорів позики, а також наявний намір створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Крім того ,  позивач зазначає, що договір позики, укладений 14 серпня 2017 року між ним і ОСОБА_2   є недійсним, посилаючись на його безгрошовість. Між тим, із розписки  слідує, що позивач засвідчив факт отримання від ОСОБА_2   позики в повному розмірі, а саме 176000,00 грн. Факт складання розписки та підписання спірного договору позики від 14 серпня 2017 року позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі.
Крім того , судом  першої інстанції враховано ,  що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через три роки після його укладення .  З огляду на  це ,   висновок  суду   ,що  сумнівними  є твердження  позивача щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, шляхом обману або щодо безгрошовості такого договору відповідає  встановленим обставинам  і матеріалам справи.
 Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема у постанові  по  від 18 вересня 2013 року( справа № №6-63цс13) неодноразово   зазначав, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. (постанова від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.)
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України  позивачем не надано жодного належного  доказу, який би підтверджував твердження останнього,що його змусили  написати дану розписку ,  або  про перебування позивача у безпорадному стані, про здійснення відповідачем на нього тиску. Не надано  таких доказів і до апеляційної скарги. 
 Висновок суду , що доводи позивача побудовані виключно на його поясненнях, і  жодних інших належних та допустимих доказів останнім суду не надано, є цілком обґрунтованим, з огляду на встановлені судом обставини.
Доводи позивача про фіктивність правочину внаслідок, в тому числі, недодержання вимог законів відносно укладання договору позики від 14 серпня 2017 року не знайшли свого підтвердження.
Так, згідно положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Враховуючи аналіз правових норм в даному спорі, суд  дійшов правильного висновку, що укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого, не  є  правовою  підставою  для визнання договору позики фіктивним.
Доводи апеляційної скарги  є безпідставними ,зводяться до незгоди апелянта із висновками  суду, і переоцінки висновків суду. Посилання апелянта   на ту обставину що він не був повідомлений про день та час розгляду справи спростовуються  матеріали справи. Так,  відповідно до  заяви ОСОБА_1 від 06 грудня 2021 року, він знайомився з матеріалами справи (а.с. 121). Слід зауважити, що ухвала про призначення справи до розгляду  на 16 грудня 2021 року  на 16 годину  міститься на а.с. 117, що  свідчить про обізнаність  позивача щодо   процесуальних дій  вчинених у справі.     
Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, а також враховуючи змагальність цивільного судочинства, суд  першої інстанції прийшов до правильного  висновку, що позивач  ОСОБА_1   не довів наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним і не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак  правові підстави для задоволення  позову відсутні.
 Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та  дійшов правильного  висновку про відмову у  задоволенні позову, підстави для скасування рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384  ЦПК України, суд,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Деснянського районного  суду м. Києва від 16 грудня 2021 року залишити без змін.   
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2023 року.
 
Головуючий:                                              
 
Судді: