П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 540/5635/21	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Цибульська Ю.М.,

за участю: позивача – ОСОБА_1 
                  представника відповідача – Спори Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на рішення   Херсонського окружного адміністративного суду  від     08.12.2021 по справі  № 540/5635/21 за позовом       ОСОБА_1 до      Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя  про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
-          стягнути з Держави України в особі прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.ч. 3-5 Закону України "Про прокуратуру" у сумі 948011 грн. та щомісячної надбавки за вислугу років передбаченої ч. 7 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" у сумі 375928 грн., завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 15 листопада 2016 року по 26 березня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що з 19.12.1994  він проходить службу в органах прокуратури України. З 15.11.2016 працює в прокуратурі Автономної Республіки Крим, де з 15.11.2016 по 29.12.2017 обіймав посаду заступника начальника слідчого відділу, з 29.12.2017  по теперішній час перебуває на посаді прокурора відділу.
          Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), що є підставою відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України для відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними.
          У зв`язку з цим заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася у обсягах значно менших, ніж це передбачено чинним законодавством.
          З метою відшкодування завданої   матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати адвокат Хараїм О.В., діючи в   інтересах позивача,  07.09.2021 звернулася до прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з адвокатським запитом.
          У відповідь на запит листом № 29-552вих21 від 13.09.2021 відповідачем повідомлено, що заробітна плати у період з 15.11.2016 по 26.03.2020 позивачу  нараховувалась у відповідності до окладів займаних посад на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 зі змінами, а підстав для відшкодування неотриманої частини заробітної плати на теперішній час не встановлено.
          Таким чином, позивач вважав, що бездіяльністю Держави України в особі прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було порушено право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Бездіяльність прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя щодо невідшкодування завданої  матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII позивач вважає незаконною та такою, що порушує його право на належний рівень соціального забезпечення, гарантований Конституцією України.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що   статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачено виплату заробітної плати прокурорам окружної та обласних прокуратур.
          Тобто, фактично рішення Конституційного Суду України щодо застосування статті 81 Закону України "Про прокуратуру" стосується тільки кола суб`єктів, зазначених у цій статті, а саме прокурорів обласних прокуратур.
          Частиною 4 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.
           ОСОБА_1  працює в прокуратурі Автономної Республіки Крим з 15.11.2016, яка є регіональною прокуратурою.
           25.09.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.
          За приписами п. 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
          Водночас наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 "Про день початку роботи обласних прокуратур" визначено днем початку роботи обласних прокуратур 11.09.2020, у зв`язку з чим прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя набула статусу прокуратури обласного рівня.
          Проте, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 написана заява про намір пройти атестацію, відомості від відповідної кадрової комісії Офісу Генерального прокурора про проходження останнім атестації не надходили, у зв`язку з чим останній не переведений до прокуратури обласного рівня - прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
          При цьому згідно з абзацом 3 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ, за прокурорами та керівниками регіональних зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників регіональних прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умови праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505).
          Отже, ОСОБА_1 з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, не займав та не займає посади, посадові оклади яких визначені статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", оскільки період його роботи у прокуратурі АР Крим пов`язаний із функціонуванням прокуратури регіонального рівня, а відомості щодо проходження останнім атестації, що є обов`язковою умовою для переведення в прокуратуру обласного рівня - відсутні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Херсонський окружний адміністративний суд рішенням від 08 грудня 2021 року позов задовольнив.
Стягнув з Держави України в особі прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (код ЄДРПОУ 02911088, вул. Ділова, 24, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.  3-5 Закону України "Про прокуратуру" у сумі 948 011 (дев`ятсот сорок вісім тисяч одинадцять) грн. та щомісячної надбавки за вислугу років передбаченої ч. 7 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" у сумі 375 928 (триста сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім) грн., завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 15 листопада 2016 року по 26 березня 2020 року. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
-          під час винесення рішення судом першої інстанції не досліджені доводи прокуратури, проігнорована судова практика Верховного Суду, зазначена відповідачем під час судового розгляду справи, а також в оскаржуваному рішенні не наведено жодного мотиву відхилення таких аргументів;
-          суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права щодо застосування дії Закону у часі, не дослідив безпосередньо рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 в частині виникнення відповідних правовідносин, у зв`язку з чим прийняв необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи;
-          суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 не займав і не займає посад, посадові оклади яких визначені статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки період його роботи у прокуратурі АР Крим пов`язаний із функціонуванням прокуратури регіонального рівня, а відомості про проходження ним атестації, що є обов`язковою умовою для переведення в прокуратуру обласного рівня, відсутні;
-          судом першої інстанції не надано правової оцінки та проігноровано доводи прокуратури про відсутність повноважень самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості збільшити видатки з Державного бюджету України в частині оплати праці прокурорам, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача і виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.06.2020 у справі № 807/1171/16.
Слід зазначити, що розгляд справи вперше  було призначено на 20.09.2022 у відкритому судовому засіданні.
У зв`язку із тим, що представник позивача подала клопотання про зупинення провадження по справі, а представник відповідача його не отримував, розгляд справи було відкладено на 04.10.2022.
04.10.2022, 01.11.2022 розгляд справи відкладено у зв`язку із вирішенням питання щодо можливості зупинення провадження по справі та  дозволити учасникам справи подати додаткові пояснення.
06.12.2022 у зв`язку із відсутністю електропостачання в приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду розгляд справи відкладено на 20.12.2022.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що з 19.12.1994 ОСОБА_1 проходить службу в органах прокуратури України.
          З 15.11.2016 позивач працює в прокуратурі Автономної Республіки Крим:
          З 15.11.2016 по 29.12.2017 на  посаду заступника начальника слідчого відділу;
          З 29.12.2017  по теперішній час  на посаді прокурора відділу. 
           07.09.2021 адвокат Хараїм О.В., діючи в інтересах позивача, звернулася до прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з адвокатським запитом, у якому просила відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану актами і діями, що визнані неконституційними відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та щомісячної надбавки за вислугу років, передбаченої ч. 7 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві га перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 15 листопада 2016 року по 26 березня 2020 року.
           У відповідь на запит листом № 29-552вих21 від 13.09.2021 року Прокуратурою Автономної Республіки Крим та міста Севастополя повідомлено, що підстав для відшкодування ОСОБА_1 недоотриманої частини заробітної плати за період з 15.11.2016 по 26.03.2020 відповідно до Рішення № 6-р/2020, на теперішній час, не встановлено.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що діями Держави України порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людний і основоположних свобод.
Суд першої інстанції наголосив, що в Україні на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом відсутні норми, які напряму регулювали б порядок відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами. Тому в даному випадку норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії.
Проте з вказаним висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як зазначає позивач, внаслідок порушення його права діями та рішеннями держави Україна було порушено право власності позивача (правомірні очікування на отримання заробітної плати у розмірі, гарантованому частиною 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” за період роботи в органах прокуратури).
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів  виходить з таких мотивів.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.
За приписами статті 81 Закону України “Про прокуратуру” заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно частини 3, 4 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” (у первісній редакції) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Відповідно частини 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” (у редакції, чинній з 01.01.2017) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 9 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України “Про оплату праці” (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
За приписами статті 89 Закону України “Про прокуратуру”:
- у первісній редакції: функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України:
- у редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019 - фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Згідно статті 90 вказаного Закону:
- у первісній редакції: фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
- у редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016: прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно пункту 9 Прикінцевих положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2015 рік” норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України “Про прокуратуру” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Згідно пункту 25 Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин”, статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII “Перехідні положення” Закону України від 14 жовтня 2014 року “Про прокуратуру” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII прийняті пізніше Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII “Про прокуратуру”, а тому з 2015 року норми і положення Закону України “Про прокуратуру” щодо заробітної плати прокурора застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури” визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.
Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В той же час, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України “Про Конституційний Суд України” передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України “Про внесення змін до Конституції України” від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, враховуючи викладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.
Рішення Конституційного Суду    України    має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду    України.
Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд    України    може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду    від    28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у рішенні Конституційного Суду    України    №6-р/2020    від    26 березня 2020    року    відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу    України    у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону    України    "Про прокуратуру"    від    14 жовтня 2014    року    № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених    Кабінетом Міністрів України,    виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом    України    цього Рішення.
Тобто, до визнання Конституційним Судом неконституційними окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині,    яка    передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, у відповідача не виникло підстав обраховувати посадовий оклад позивача, з урахуванням приписів статті 81 Закону України "Про прокуратуру".
Враховуючи  зазначені норми матеріального права,  апеляційний суд вважає, що позивачу правомірно нараховувався та виплачувався посадовий оклад за період з 15 листопада 2016 року по 26 березня 2020 року, розмір якого обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Проте суд першої інстанції, під час вирішення спору зазначеного не врахував.
Колегія суддів констатує, що вимоги позивача в частині стягнення з Держави України в особі прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України “Про прокуратуру”, завданої положеннями пункту 26 розділу VI “Прикінцевих та перехідних положень” Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 15 листопада 2016 року по 26 березня 2020 року задоволенню не підлягають.
Зазначене у сукупності свідчить про поверхневий підхід суду першої інстанції до вирішення спору, який виник між сторонами у цій справі, і підтвердження у цій справі доводів апеляційної скарги прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Доводи апеляційної скарги щодо зазначених вище обставин спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних.
Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про відмову у  задоволенні позовних вимог.
Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.
Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі  Великої Палати Верховного Суду  від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя – задовольнити.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду  від     08.12.2021 по справі  № 540/5635/21 – скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення –  22 грудня 2022 року.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.