ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року	Львів	Справа № 260/3219/22 пров. № А/857/17238/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань –                     Хомича О.Р.,  
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року (головуючий суддя: Гебеш С.А., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складення повного тексту судового рішення – 09.11.2022) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), –-
встановив:
ОСОБА_1 , 02.09.2022 звернувся з позовом до суду в якому, просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 02.06.2021 № Ф-3394-50.
Обґрунтовує позов тим, що Головне управління ДПС у Закарпатській області прийняло вимогу від 02.06.2021 № Ф-3394-50 про сплату (боргу) недоїмки з єдиного соціального внеску. Однак, на думку позивача, вказана вимога контролюючого не відповідає законодавству та складена з порушеннями нормативно-правових актів, що регулюють облік, нарахування та сплату єдиного соціального внеску. Зазначає, що підприємницьку діяльність не веде. В період з 01 листопада 2016 року по 29 лютого 2020 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а з 02 березня 2020 року і по теперішній час у військовій частині НОМЕР_2 . У зв`язку з цим, вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.06.2021 № Ф-3394-50 протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду  від 09 листопада 2022 року позов задоволено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що позивач зареєстрований в контролюючому органі, як фізична особа-підприємець та як платник єдиного соціального внеску, за ним рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31.01.2021 у розмірі 21969,20 грн. Зазначає, що оскільки позивач здійснює підприємницьку діяльність, а тому незалежно від отримання доходів від вказаної діяльності, зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.
Відповідач, 27.01.2023 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник позивача, 27.02.2023 подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець з 08.11.2007, про що зроблено реєстраційний запис за № 23240000000010203 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради.
Разом з тим, у період з 01.11.2016 по 29.02.2020 позивач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а з 02.03.2020 і по теперішній час - у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується відповідними довідками (а. с. 20, 21,22) та відомостями з реєстру застрахованих осіб (а. с. 14-19).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості доводів позивача щодо безпідставного нарахування йому заборгованості зі сплати єдиного внеску за вказаний період, оскільки єдиний соціальний внескок за позивача сплачено його роботодавцем.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)    єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до  ст. 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим    Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим    Законом    визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 4  Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1  ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до    Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч. 5  ст. 8 Закону № 2464-VI,  єдиний внесок для платників, зазначених у  статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7 цього Закону  бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI,  обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього     Закону     нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього     Закону     нараховується єдиний внесок.
За приписами ч. 4  ст. 25 Закону № 2464-VI,  орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 02.06.2021 № Ф-3394-50 нарахована позивачу за 2019-2021 роки, що підтверджується листом відповідача від 09.06.2022 № 5514/6/07-16-13-02-13 (а. с. 11).
Позивач з 01.11.2016 по 29.02.2020 позивач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а з 02.03.2020 і по теперішній час - у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується відповідними довідками (а. с. 20-22).
Згідно, наявної у матеріалах справи, довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-7 ОСОБА_1 (а. с. 18-19), військова частина НОМЕР_1 та військова частина НОМЕР_2 сплачували за позивача, як за найманого працівника, єдиний соціальний внесок за 2019-2021 роки (а. с. 11).
Таким чином, доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що позивач був найманим працівником, оскільки працював (проходив військову службу) у військовій частині НОМЕР_1 та військовій частині НОМЕР_2 і саме військові частини (роботодавці), у період за який сформовано спірну вимогу, сплачували за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах визначених чинним законодавством.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, а вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.06.2021 № Ф-3394-50 підлягає скасуванню, оскільки позивач перебував у трудових відносинах, як найманий працівник, з військовою частиною НОМЕР_1 та військовою частиною НОМЕР_2 , які сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Закарпатській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 260/3219/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 08.03.2023.