Справа № 464/8775/21                                Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О. 
Провадження № 22-ц/811/1272/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       03 лютого 2023 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення,
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №203-д від 16.09.2021 року про застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді догани.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та роз`яснено позивачу право на звернення до суду із вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить її скасувати з підстав порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що він не обіймає посаду державного службовця та не проходить публічної служби у відповідача, що підтверджується матеріалами справи, а тому висновок суду про розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24.01.2023 року, є дата складення повного судового рішення – 03.02.2023 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства,  а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, зазвичай, фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Натомість, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначені статтею 19 КАС України. Зокрема, до таких справ належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України, публічно-правовий спір – спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише на ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
Разом з тим, при наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.
Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України від 10 грудня 2015 року N889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон N889-VIII).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець – це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює в Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті з 04.03.2021 року по даний час.
Відповідно до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.09.2021 року №203-Д, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. 
У відповіді Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.10.2021 року №6586/4.2/15-21, наданій на адвокатський запит, зазначено, що посада, яку обіймає ОСОБА_2 , не належить до посад державної служби, дисциплінарне провадження стосовно нього не порушувалось, а дисциплінарне стягнення застосовано в порядку, передбаченому ст.ст. 139, 147, 147-1 КЗпП України. 
В тексті оскаржуваного наказу від 16.09.2021 року №203-Д зазначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті керувалась ст.ст. 139, 147, 1471 КЗпП України, п.п. 1.6, 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Державної служби України з безпеки на транспорті, затверджених наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.07.2016 року №357 (зі змінами), п.п. 1.2, 2.1, 2.10, 2.17, 4.1, 4.2, 4.5, 4.12 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті, затвердженої головою Державної служби України з безпеки на транспорті 12.11.2020 року. 
З Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженими наказом Укртрансбезпеки від 01.07.2016 року №357 «Про ведення в дію Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Державної служби України з безпеки на транспорті» та внесеними до них змінами наказом Укртрансбезпеки від 23.08.2016 року №565 ОСОБА_1 ознайомлений 04.03.2021 року. 
Пунктом 1.6 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки, затвердженої головою Державної служби України з безпеки на транспорті 12.11.2020 року, з якою ОСОБА_2 ознайомлений 04.03.2021 року, передбачено, що старший державний інспектор не є державним службовцем. 
Отже, наведене дає підстави для висновку, що позивач не є державним службовцем, оскільки присяги державного службовця не приймав, станом на час судового провадження та на час вчинення оспорюваного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, працює відповідно до правил КЗпП України, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, не стосуються проходження позивачем публічної служби. Натомість, полягають у з`ясуванні належного виконання працівником своїх трудових обов`язків.
Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що  постановою КМУ №1298 від 30.08.2002 року, із внесеними змінами постановою КМУ від 04.04.2018 року №245  до Додатку №2 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», чітко визначено, що старший державний інспектор, державний інспектор не є державними службовцями (розділ ХХХ Укртрансбезпека, її територіальні органи (щодо працівників, які не є державними службовцями)).
Отже, на спірні правовідносини поширюється юрисдикція загальних судів, спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 лютого 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                           С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич