ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 р.	Справа № 619/531/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15.08.2022, головуючий суддя І інстанції: Нечипоренко І.М., смт. Котельва, повний текст складено 16.08.22 року по справі № 619/531/22
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Відділу поліції №3 Харківського управління поліції №3 Головного Управління Національної поліції в Харківській області                  
          про визнання дій неправомірними,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Котелевського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Відділу поліції №3 Харківського управління поліції №3 Головного Управління Національної поліції в Харківській області, в якій просить суд визнати дії співробітників поліції неправомірними стосовно поводження із ним 21 грудня 2021 року у приміщенні ТЦ МЕТРО № 32 в смт. Мала Данилівка Харківського району Харківської області та винесення постанови ГАБ №501487 від 21 грудня 2021 року по справі про адміністративне правопорушення відносно нього, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15.08.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на винесення судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування норм міжнародного права та дійсних обставин справи, просить скасувати рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15.08.2022 року та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 21.12.2021 року у ТЦ МЕТРО № 32 позивачу відмовили в обслуговуванні та продажу товарів харчування, відключили касу самообслуговування, викликали співробітників поліції, які не зняли маски, щоб позивач міг побачити їхні обличчя, не пред`явили службових посвідчень, довіреностей та будь-яких інших документів для підтвердження їхніх повноважень, тому позивач повідомив їх про те, що йому не потрібні їхні послуги та будь-яких персональних даних він їм не надасть, оскільки у їхніх повноваженнях і компетенції він не впевнений. Вказує, що у зв`язку із сімейними обставинами позивач вирішив, що діалог із співробітниками правоохоронних органів та ТЦ МЕТРО закінчився та пішов до виходу і не мав можливості продовжувати спілкування. Стверджує, що поштою 05.01.2022 року позивач отримав постанову ГАБ №501487 по справі про адміністративне правопорушення від 21.12.2021 року, якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.44-3 КУпАП та піданно адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Вважає, що постанова не відповідає дійсним обставинам справи, складена всупереч положень чинного законодавства України та відомості, а зокрема і персональні дані узяті з невідомого позивачу джерела, оскільки він жодних документів співробітникам поліції не надавав, до постанови не доданий запис, що підтверджує вчинене правопорушення або будь-які інші докази. Зауважує, що карантин і проведення санітарних та протиепідеміологічних заходів, а також обмеження прав і свобод позивача не підлягають застосуванню щодо нього, оскільки таке можливо лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Наголошує, що покладення на позивача додаткового обов`язку носіння медичної маски не підлягає застосуванню щодо нього і не підлягає виконанню ним. У вину ставиться те, що він 21.12.2021 о 12 год 10 хв перебував у ТЦ МЕТРО № 32 у громадському місці без захисної медичної маски, проте у оскаржуваній постанові не зазначено, який рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19 («зелений», «жовтий», «помаранчевий» або «червоний») був запроваджений на території, де було начебто вчинене інкриміноване йому правопорушення. Зазначає, що сама постанова на місці події не складалась, відповідач не повідомив позивача про розгляд справи, а також про час і місце розгляду справи, не роз`яснив йому права, передбачені ст.268 КУпАП, не було розв`язано питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не представляють суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, будь-яке чинне обмеження свободи пересування, встановлене будь-яким нормативно-правовим актом Уряду, в умовах відсутності воєнного чи надзвичайного стану, є такими, що прямо і безсумнівно суперечить Конституції України. У будь-якому випадку обмеження поліцейським Конституційних прав і свобод, включно з обмеженням права на вільне пересування територією України без одягнутої захисної (медичної) маски допускається виключно у випадках передбачених статтею 64 Конституції України, отже за відсутності введених в Україні або в окремих її місцевостях режимів воєнного або надзвичайного стану, притягнення до адміністративної відповідальності за вільне пересування територією України без вдягнутої захисної (медичної) маски - не може мати місце, бо відсутня законна подія та відсутня законна підстава. Щодо вчинення співробітниками поліції неправомірних дій та щодо складання постанови ГАБ № 501487 від 21.12.2021 та грубим поводженням з позивачем, що принижувало його честь та гідність у приміщенні ТЦ МЕТРО № 32, вказує, що активні незаконні дії співробітників поліції полягали у неналежному спілкуванні із позивачем, що виявилося в образах у його адресу; бездіяльність співробітників полягала у тому, що на вимогу позивача вони не змогли пред`явити службове посвідчення. Зауважує, що співробітники поліції порушили права позивача, як громадянина України, а також людини (особи) (у розумінні норм міжнародного права). Наголошує, що підставами визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Відповідач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Позивач  по даній справі про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений за номером телефону, що підтверджується телефонограмою, та на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи.
Відповідач  по даній справі про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи.
Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України відповідну ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 21.12.2021 року поліцейським СРПП ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області області Тентюком Б.А. винесено постанову серії ГАБ №501487 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн.
Вважаючи неправомірними дії співробітників поліції стосовно поводження з позивачем 21.12.2021 року у приміщенні ТЦ МЕТРО №32 в смт. Мала Данилівка Харківського району Харківської області та винесення постанови ГАБ №501487 від 21.12.2021 року по справі про адміністративне правопорушення відносно нього, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при притягненні до адміністративної відповідальності суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст.5 КАС України).
Згідно з вимогами ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі №825/1549/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
У відповідності до приписів ст.19 КАС України предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних правовідносин.
Отже, обов`язковою ознакою рішень, дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Так, фактично спірним питанням по даній справі є дії співробітників поліції стосовно поводження з позивачем 21.12.2021 року у приміщенні ТЦ МЕТРО №32 в смт. Мала Данилівка Харківського району Харківської області та винесення постанови ГАБ №501487 від 21.12.2021 року по справі про адміністративне правопорушення відносно нього, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП.
В силу ч.1 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
При цьому, дії зі складання постанови у справі про адміністративне правопорушення є, по суті, виконанням службовими особами своїх повноважень, наданих законодавством. 
У свою чергу, особа, що притягнута до адміністративної відповідальності, наділена правом оскарження зазначеної постанови.
У межах спірних правовідносин, 21.12.2021 року поліцейським СРПП ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області області Тентюком Б.А.  за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову ГАБ №501487 від 21.12.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн.
Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 21.12.2021 року о 12 год. 10 хв. знаходився у смт. Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, буд. 8, ТЦ «МЕТРО», у громадському місці без захисної медичної маски, що захищає органи дихання, чим порушив вимоги постанови КМУ №1236 п.п.1 п.2.2 від 09.12.2020, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.44-3 КУпАП.
Не погодившись із правомірністю постанови, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21.02.2022 року у справі №619/185/22, яке набрало законної сили 03.03.2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення відмовлено повністю.
Згідно з приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21.02.2022 року у справі №619/185/22 встановлено, що факт перебування ОСОБА_1 у громадському місці, а саме, у ТЦ «МЕТРО», під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, підтверджено також наданим відповідачем відеозаписом з боді камери поліцейського, з якого вбачається, що співробітники поліції, які здійснювали виїзд за викликом до ТЦ «МЕТРО» одразу представились та надали свої службові посвідчення, а також рапортом про отримання заяви та письмовими поясненнями ОСОБА_2 , наданими співробітникам поліції 21.12.2021 року. Також зазначено, що обставини перебування позивача без захисної маски у приміщенні ТЦ «МЕТРО» не заперечувалися ОСОБА_1 у позовній заяві, що утворює у собі склад правопорушення, передбачений ч.2 ст.44-3 КпАП України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові. Вказано, що при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Застосування конкретного способу захисту права, залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Тобто, вимога про визнання протиправними дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень (причина порушення прав) може бути заявлена лише одночасно з вимогою про зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій або зобов`язати вчинити певні дії (захист порушених прав). Натомість, у цій справі таких вимог, направлених на захист прав позивача, заявлено не було.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, адже у даному випадку відповідачем фактично реалізовано його компетенцію з розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийнято за її розглядом постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Колегія суддів зауважує, що позивачем у даній справі не зазначено інших обставин та не надано доказів на підтвердження неправомірних дій працівників поліції і невідповідність їх вимогам чинного законодавства, які би порушили права позивача, крім тих, що вже були предметом розгляду адміністративної справи №619/185/22.
У зв`язку з недоведеністю у спірних правовідносинах факту порушення прав позивача діями   співробітників поліції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги, який повністю дублює позовну заяву, містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано, в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено, які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини в певних його рішеннях, то колегія суддів їх враховує та зауважує, що висновки суду у даній справі не суперечать їм.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно із приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15.08.2022 по справі № 619/531/22  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош