Постанова
Іменем України
29 березня 2023 року
м. Київ
справа № 130/3572/21
провадження № 61-4673св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Медвецького С. К., Рибчинського В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 2008 року ОСОБА_1 працює в 
АТ «Українська залізниця» стрільцем 4-го розряду.
09 грудня 2021 року йому було вручено наказ АТ «Українська залізниця» 
від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 про відсторонення від роботи через відсутність щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
ОСОБА_1 вважав зазначений наказ незаконним, таким, що суперечить Конституції України та наказу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», оскільки цим наказом не передбачена вакцинація від СОVID-19.
Також зазначив, що 28 серпня 2020 року Конституційним Судом України визнано незаконним запровадження карантину. Оскаржуваний наказ про відсторонення його від роботи обґрунтовано частиною другою статті 
14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», однак цей Закон не передбачає обов`язкове щеплення від СОVID-19.
Крім того, статтями 43, 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не передбачено відсторонення від роботи через відмову від вакцинації від СОVID-19.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на заборону дискримінації у сфері праці, на клінічно експериментальну вакцинацію від СОVID-19, право на недоторканність, просив суд скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367, поновити його посаді та стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь заробітну плату за період відсторонення від роботи. Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за один місяць.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 
від 25 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» 
від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .
Зобов`язано АТ «Українська залізниця» виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення 
від роботи. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення в частині скасування наказу та присудження виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.
Суд першої інстанції виходив із того, що в оспорюваному наказі відсутнє посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, а тому наказ є безпідставним, свавільним та підлягає скасуванню. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У той же час МОЗ України не затверджувало переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.
Процедура відсторонення від роботи, визначена пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не може бути змінена постановою Кабінету Міністрів України, оскільки така постанова є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу юридичну силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом, у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому ефективним способом порушеного права буде зобов'язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допуску до роботи.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 
від 25 січня 2022 року скасовано, прийнято нове рішення про відмову 
у задоволенні позову
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що начальник виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» Жмеринської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 
АТ «Українська залізниця» Набоков В. А., на якого покладений обов`язок забезпечити безпеку усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно, в силу своїх трудових обов`язків прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 .
При цьому апеляційний суд вважав, що бездіяльність роботодавця щодо відсторонення працівників призведе до негативних наслідків для нього, оскільки статтею 44-3 «Порушення правил щодо карантину людей» Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішеннями органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, такий керівник підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.
Оскільки змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому 
у разі відсутності вакцинації законодавство дозволяє відсторонювати визначене коло працівників без виплати заробітної плати. При цьому суд апеляційної інстанції посилався на висновки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08 квітня 2021 року 
у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) та від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява 
№ 24429/03).
Вимоги позивача про поновлення на роботі стрільцем 4 розряду стрілецької команди станції «Жмеринка», а також про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника. Відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових правовідносин і має на меті відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період відсторонення від роботи робоче місце за працівником зберігається, у свою чергу поновленню на роботі підлягають лише звільнені з роботи працівники.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2022 року відкрито касаційне провадження і витребувано справу зі Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.
У червні 2022 року матеріали справи № 130/3572/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи 
від 20 січня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В. та визначено суддів, які входять до складу колегії.
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року поновлено касаційне провадження.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 46 КЗпП України з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».
Касаційна скарга містить посилання на велику кількість подібних справ, які перебувають на розгляді у судах першої та апеляційної інстанцій, проте жодна із них не переглядалася Верховним Судом, а отже, у них не висловлено правової позиції щодо питання відсторонення від посади працівника у зв`язку відсутністю щеплення від респіраторної хвороби COVID-19.
Крім того, при апеляційному перегляді справи поза увагою апеляційного суду залишилися положення статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статей 19, 43, пункту 1 статті 92 Конституції України. Апеляційний суд не дотримався принципу верховенства права та помилково зробив висновок про те, що мета запровадження обов`язкової вакцинації превалює над певними правами людини, не зважаючи при цьому на те, що запровадження політики обов`язкової вакцинації відбулося не у спосіб, визначений Конституцією України, тобто не на підставі Закону.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що роботодавець не надав жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач у встановленому законом порядку відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19, як це передбачено частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Судом не надано оцінки і тому, що оспорюваний наказ прийнятий відповідачем на підставі одного лише факту відсутності у ОСОБА_1 вакцинації від СОVID-19 (станом на дату прийняття вказаного наказу), який сам по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови або ухилення від щеплення чи ненадання документа про наявність протипоказань щодо проведення такого щеплення.
ОСОБА_1 також зазначає, що тягар доведення наявності законної підстави позбавлення права на працю та законності оспорюваного наказу покладається на роботодавця, зокрема, про це йдеться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 
2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17), 
від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц (провадження 
№ 61-902св18), від 06 лютого 2020 року у справі № 334/4230/16-ц (провадження № 61-37443св18).
Доводи інших учасників справи
У липні 2022 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, посилаючись при цьому на те, що касаційна скарга не містить обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії 
НОМЕР_1 ОСОБА_1 із 16 лютого 2008 року перебуває 
у трудових правовідносинах із АТ «Українська залізниця», працюючи 
в АТ «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді стрільця 4-го розряду стрілецької команди станції Жмеринка (а. с. 9-12).
Згідно з довідкою про доходи з червня 2021 року до листопада 2021 року  ОСОБА_1 нараховано 87 379,60 грн (а. с. 13).
01 грудня 2021 року ОСОБА_1 надав начальнику виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» Набокову В. А. заяву, в якій указав, що має право не розголошувати інформацію про стан свого здоров`я та просив не нехтувати його правом на працю (а. с. 8).
09 грудня 2021 року начальник Козятинського загону воєнізованої охорони Набоков В. А. надав відповідь на заяву ОСОБА_1 , у якій зазначив, що у своїй діяльності керується наказами та розпорядженнями АТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 
АТ «Укрзалізниця» та іншими нормативними актами. Зауважив, що Міністерство економіки України разом із Міністерством юстиції України своїм листом від 03 листопада 2021 року № 4706-06/52950-03 визначили алгоритм дій роботодавця відносно осіб, які не дотримуються вимог щодо обов`язкової вакцинації, тому просив позивача звернутися з заявою за належністю (а. с. 7).
Відповідно до копії наказу начальника загону АТ «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» Набокова В. А. від 08 грудня 2021 року № НОР. 2.2/367, виданого на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, позивача відсторонено від роботи з 09 грудня 
2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. 
Підставою видання зазначеного наказу зазначено подання начальника підрозділу від 08 грудня 2021 року, акт про відмову пред`явлення документа про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або медичного висновку про абсолютні протипоказання. З таким наказом позивач був ознайомлений 09 грудня 2021 року, про що свідчить його підпис (а. с. 8).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що 
не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені статтею 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Конституція України як Основний закон гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Перелік підстав для відстороння працівника від роботи, тобто безпосереднього виконання ним трудових обов`язків, міститься у статті 
46 КЗпП України.
Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, 
у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують та регулюють ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року 
№ 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». 
Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі 
№ 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим 
у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 
1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України імперативно встановлено обов`язковість урахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Питання правомірності відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю у нього профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було предметом правового дослідження та аналізу Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження 
№ 14-82цс22) зазначила таке:
«…нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на 
COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку 
№ 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку, без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».
Переглядаючи по суті справу № 130/3548/21 (спір, що виник у аналогічних правовідносинах зі справою, що переглядається) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що:
«…застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в 
АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню 
COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом, 
ОСОБА_1 посилався на те, що наказ АТ «Українська залізниця» 
від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 про відсторонення його від роботи є незаконним, таким, що суперечить Конституції України, статтям 43, 
46 КЗпП України та наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», вказує на дискримінацію у сфері праці.
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває у трудових правовідносинах із АТ «Українська залізниця», працюючи в АТ «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 
АТ «Українська залізниця» на посаді стрільця 4-го розряду стрілецької команди станції Жмеринка. Формально він належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Наказом АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 позивача відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. 
Разом із тим, застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду стрільця 4-го розряду стрілецької команди станції Жмеринка, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
Надаючи правову оцінку вказаному наказу, суд апеляційної інстанції викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про правомірність і законність відсторонення позивача від займаної посади, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.
Крім того, апеляційний суд помилково вважав застосовними та релевантними у цій справі висновки ЄСПЛ, сформульовані в його рішеннях від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) та від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03), оскільки обставини цієї справи суттєво відрізняються від тих, що були предметом оцінки ЄСПЛ.
Так, у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ проаналізував ситуації шістьох заявників, що стосувалися їхньої відмови від обов`язкового та регулярного щеплення дітей проти добре відомих для науки захворювань (дифтерії, правця, коклюшу, інфекцій гемофільного типу B (Haemophilus influenzae type B infections), поліомієліту, гепатиту В, кору, паротиту, краснухи і для дітей з конкретними показаннями - пневмококових інфекцій), а не від COVID-19. Унаслідок означеної відмови батьків, дітей не прийняли до дошкільного навчального закладу, а батька одного з них оштрафували. ЄСПЛ урахував, що обов`язок вакцинації стосувався дев`яти хвороб, у боротьбі з якими наукова спільнота визнала щеплення ефективним і безпечним, а також десятого щеплення, яке робили дітям з конкретними медичними показаннями. Тому встановив, що оскаржувані заходи можна вважати такими, що були «необхідними 
у демократичному суспільстві», а тому порушення статті 8 Конвенції 
не було.
Натомість ситуація позивача принципово відрізняється: 1) він сам заробляє собі на життя, на відміну від дитини, за якою батьки можуть доглядати, не звертаючись до послуг дошкільного навчального закладу; 
2) безстрокове відсторонення від роботи з позбавленням заробітку тягне для працівника серйозніші наслідки, ніж неможливість батьків влаштувати дитину на обмежений період до дошкільного навчального закладу; 3) таке відсторонення не є притягненням працівника до відповідальності за відмову чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, хоча створює наслідки, суворіші, ніж разовий помірний штраф за відмову вакцинувати дітей від добре відомих для науки захворювань.
Рішення ЄСПЛ у справі «Соломахін проти України» стосувалося скарг заявника на негативні наслідки, які для нього зумовило щеплення від дифтерії. І єдиною причиною, чому ЄСПЛ не визнав порушення статті 8 Конвенції, стало те, що заявник не довів, що саме внаслідок щеплення була завдана шкода його здоров`ю (не встановив, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя було непропорційним меті охорони здоров`я населення).
Тому висновки у вказаній справі незастосовні до ситуації позивача, якого відсторонили від роботи через те, що до певної дати він не отримав щеплення від COVID-19, а не через те, що погіршення здоров`я після вакцинації унеможливлювало виконання трудових обов`язків.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з метою відновлення порушених трудових прав позивача.
Разом із тим, доводи касаційної скарги про необхідність залишення в силі рішення суду першої інстанції не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд першої інстанції хоча зробив правильний висновок про визнання відсторонення від роботи незаконним та наявність підстав для задоволення позову, проте помилився щодо мотивів такого рішення. Тому рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог належить змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги в зв`язку з необхідністю урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
З урахуванням висновків щодо суті касаційної скарги з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у порядку статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 816,00 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року скасувати.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 
від 25 січня 2022 року у частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) 00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                           В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров