Номер провадження: 22-ц/813/322/23 
Справа № 497/889/17
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Князюка О. В.,
суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.
за участі секретаря судового засідання – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 23 травня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання здійснити звірку про рух коштів по двох рахунках та стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В :
У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 09 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви про погодження з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, викладеними на банківському сайті http://www.privatbank.ua.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 06 червня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 25 446,95 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 6 027,33 грн; відсотки за користування кредитом – 16 808,09 грн; пеня – 923,58 грн; штраф (фіксована частина) – 500 грн; штраф (процентна складова) – 1 187,95 грн, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання здійснити звірку про рух коштів за двома рахунками та стягнення заборгованості.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за пропозицією працівника ПАТ КБ «ПриватБанк» в магазині «Продмаг № 8», який знаходиться на вул. Толбухіна 185 у с. Залізничному Болградського району Одеської області був установлений РOS-термінал OptimumT 4230 № 803481576132, за яким покупці магазину розраховувались пластиковими картами за придбаний товар.
Однак, з 02 вересня 2016 року гроші перестали зараховуватись на рахунок № НОМЕР_1 . За період з вересня до листопада 2016 року на рахунок ОСОБА_1 не було зараховано кошти у сумі 33 471,84 грн.
Посилаючись на те, що її звернення до банку з цього питання ігноруються, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну підстав зустрічного позову, просила суд здійснити звірку руху коштів за двома рахунками та стягнути вказану суму заборгованості з банку на свою користь.
Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 23 травня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк», з метою взаємозаліку заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» та заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 , здійснити звірку руху коштів за двома розрахунковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 , а саме: за кредитним договором від 09 липня 2013 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 , за яким остання має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк»; № НОМЕР_1 , що був відкритий за заявою ОСОБА_1 від 15 липня 2013 року як фізичної особи-підприємця, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» має заборгованість перед ОСОБА_1 . У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для задоволення первісного та зустрічного позовів у частині стягнення коштів з відповідачів, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів, що були заявлені як позивачем за первісним позовом, так і позивачем за зустрічним позовом, заявлені передчасно, не доведені належними та допустимим доказами щодо розміру цих сум. Тому підлягає задоволенню лише вимога позивача за зустрічним позовом щодо зобов`язання банку здійснити звірку руху коштів за двома розрахунковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання здійснити звірку про рух коштів за двома рахунками та стягнення заборгованості скасовано. Провадження у справі за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 закрито.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що провадження у справі за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання здійснити звірку руху коштів за двома рахунками та стягнення заборгованості підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року рішення Болградського районного суду Одеської області від 23 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про кредитування поточного рахунку від 09 липня 2013 року, заборгованість у розмірі 24 523,37 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 6;027,33 грн; відсотки за користування кредитом – 16 808,09 грн; штраф (фіксована частина) – 500 грн; штраф (процентна складова) – 1 187,95 грн. У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами укладено кредитний договір, проте позичальник не виконала належним чином кредитні зобов`язання, тому виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора.
Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.01.2020 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Сегеди М.С., Драгомерецького М.М.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2020 року на виконання вказівок Верховного Суду витребувано у Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (49094,м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50):
- відомості стосовно розміру заборгованості, який склався у ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № б/н від 09.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_1 має заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»;
- банківські виписки по рахункам (із зазначенням їх призначення - розгорнутого), на яких ведеться облік усіх розрахунків за Кредитним договором № 26009054306704, що був відкритий за заявою ОСОБА_1 від 15 липня 2013 року як фізичної особи-підприємця та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк»;
- копії матеріалів кредитної справи за Кредитним договором № 26009054306704, що був відкритий за заявою ОСОБА_1 від 15 липня 2013 року як фізичної особи-підприємця та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» кредитним договором № б/н від 09.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_1 має заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».
16.03.2023 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду на виконання ухвали від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли виписки по рахункам ОСОБА_1 . 
З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними в матеріалах доказами.
Учасники справи до суду не з`явилися, заяв та клопотань не подавали, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 09 липня 2013 року ОСОБА_1 як фізична особа підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій лише зазначено бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна»/Gold – 25 000 грн.
Відповідно до наданого банком розрахунку ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання перед кредитором, тому станом на 06 червня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 25 446,95 грн, яка складається з: 6 027,33 грн заборгованості за кредитом; 16 808,09 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом; 923,58 грн пені; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 187,95 грн штрафу (процентна складова).
На підтвердження вказаних обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» також надало витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до заяв ОСОБА_1 від 15 липня 2013 року про відкриття рахунку та приєднання до умов і правил надання банківських послуг, на її ім`я, як фізичної особи – підприємця було відкрито розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , прив`язаний до карткового рахунку № НОМЕР_3 .

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для задоволення первісного та зустрічного позовів у частині стягнення коштів з відповідачів, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів, що були заявлені як позивачем за первісним позовом, так і позивачем за зустрічним позовом, заявлені передчасно, не доведені належними та допустимим доказами щодо розміру цих сум. Тому підлягає задоволенню лише вимога позивача за зустрічним позовом щодо зобов`язання банку здійснити звірку руху коштів за двома розрахунковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 .
Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2013 року ОСОБА_1 як фізична особа підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій лише зазначено бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна»/Gold – 25 000 грн.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне заначити, що в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09 липня 2013 року зазначено кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн.
Разом з тим, у позовній заяві банк вказував, що ОСОБА_2 підписала заяву, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Апеляційний суд, частково погоджується з доводами позивача за первісним позовом та встановив дійсний розмір кредиту, який отримала позичальник, а саме відповідно до довідки (т.1 а.с. 92) по картковому рахунку НОМЕР_4 , відповідачці було встановлено наступні кредитні ліміти: 11.07.2013 року - 15000 грн, 12.07.2013 року - 16000 грн., 15.10.2013 року 17500 грн, 13.11.2013 року – 19000 грн, 09.02.2014 року – 20500 грн.
Доводи представника відповідача щодо визнання взаємних грошових зобов`язань сторін припиненими є безпідставними, оскільки в даному випадку між сторонами виникли правовідносини на підставі договору, укладеного як шляхом підписання позичальником власноручним підписом анкети-заяви так і за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, що у відповідності до статей 207, 639 ЦК України є письмовою формою договору.
Кредит надано шляхом встановлення поновлювального кредитного ліміту на картковий рахунок, факт використання кредитних коштів позичальником доводиться інформацією про рух коштів по картці, даний договір відповідачем в установленому порядку не оспорений, отже, зобов`язання, що виникли за таким договором підлягають виконанню.
Ліміт кредитування - це межі, у яких дозволено користуватися кредитними коштами, та засіб керування певними ризиками сторін. Встановлений кредитний ліміт не є сталою величиною та може змінюватись, як у бік збільшення, так й у бік зменшення, та не є тотожним розміру заборгованості по кредиту, як помилково вважає представник відповідача.
Відповідно до наданого банком розрахунку ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання перед кредитором, тому станом на 06 червня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 25 446,95 грн, яка складається з: 6 027,33 грн заборгованості за кредитом; 16 808,09 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом; 923,58 грн пені; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 187,95 грн штрафу (процентна складова).
Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 було надано кредитні кошти, вищевказані зобов`язання за кредитним договором з повернення отриманого кредиту відповідачка не виконала, підлягають задоволенню позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 027,33 грн.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також заборгованість за простроченим тілом кредиту, складові його повної вартості та пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу, штраф за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
На підтвердження вказаних обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» також надано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані ОСОБА_1 .
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві, яка підписана позичальником, процентна ставка не зазначена.
Позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на Витяг з тарифів, Умови та правила надання банківських послуг, з якими погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву, якими передбачено розмір, ставку та порядок нарахування відсотків за прострочення заборгованості.
Проте, колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, про які зазначає апелянт, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, шляхом підписання заяви-анкети.
Крім того, ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, а лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тому, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У зв`язку з тим, що позивачем не доведено існування між сторонами договірних кредитних правовідносин, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України не має.
Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, якщо такий розмір не встановлений договором.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звертаючись в суд першої інстанції з позовом про стягнення кредитної заборгованості, представник АТ КБ "ПриватБанк" не заявляв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами в межах строку кредитування з посиланням на ст. 1048 ЦК України (розмір процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ) а також за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України. Тому з огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє дані вимоги зазначені в апеляційній скарзі.
Таким чином, вимоги Банку про стягнення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом є недоведеними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити саме за вищевказаного обгрунтування.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов всиновку, що в задоволенні решти позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом необхідно відмовити.
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись статтею 530 ЦК України, принципами правової визначеності, змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Подана ОСОБА_1 зустрічна позовна заява є реалізацією вказаною особою невід`ємного права на судовий захист свого права, гарантованого державою.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за пропозицією працівника ПАТ КБ «ПриватБанк» в магазині «Продмаг № 8», який знаходиться на АДРЕСА_1 був установлений РOS-термінал OptimumT 4230 № 803481576132, за яким покупці магазину розраховувались пластиковими картами за придбаний товар.
Однак, з 02 вересня 2016 року гроші перестали зараховуватись на рахунок № НОМЕР_1 . За період з вересня до листопада 2016 року на рахунок ОСОБА_1 не було зараховано кошти у сумі 33 471,84 грн.
Посилаючись на те, що її звернення до банку з цього питання ігноруються, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну підстав зустрічного позову, просила суд здійснити звірку руху коштів за двома рахунками та стягнути вказану суму заборгованості з банку на свою користь.
Апеляційний суд вважає, що заявлені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не є належним способом захисту порушеного права позивача за зустрічним позовом вимога про зобов`язання здійснити звірку про рух коштів за двома рахунками, з огляду на наступні встановлені обставини справи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що підставою для звернення з зустрічним позовом у ОСОБА_1  є її підприємницька діяльність, оскільки договірні відносини виникли з приводу обслуговування РOS-термінала Optimum T 4230 № 803481576132 між Банком та ОСОБА_1  як фізичною особою-підприємцем. Рахунок № НОМЕР_1 відкритий для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 (а. с. 56, 57).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту, оскільки з посиланням на необхідність здійснення повірку руху коштів, відповідачем здійснено посилання на договір, який не відноситься до предмета первісного позову, а також не спростовує доводів позивача щодо отримання ОСОБА_1 кредитних коштів по договору б/н від 09 липня 2013 року, та не є обставиною, що обґрунтовує безпідставність позовних вимог, оскільки у Банку відсутній обов`язок щодо проведення взаємозарахуноку коштів по двох різних договорах та рахунках. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду щодо захисту прав та встановлення дійних обставин в щодо договірних відносин, які виникли з приводу обслуговування РOS-термінала Optimum T 4230 № 803481576132 між Банком та ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем.
Судом першої інстанції не було враховано того факту, що розрахунковий рахунок відкритий для ФОП ОСОБА_1 не має відношення до кредитного договору б/н від 09.07.2013 року, а також той факт, що позивачем не доведено порушення Банком її прав щодо рахунку № НОМЕР_1 та взаємозв`язку з предметом первісного позову.
Зустрічний позов – є матеріально – правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки – ч.3 ст. 27 ЦПК України.
Суб`єктивні процесуальні права мають здійснюватися в найбільш економічний спосіб. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню правильного рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
Подача зустрічного позову, хоча і пов`язаного з первісним позовом, може істотно ускладнити розгляд основного спору.
Принцип процесуальної економії полягає не лише в швидкому вирішенні спору при максимально спрощеній судовій процедурі як для суду так і для учасників процесу, але і в розумному поєднанні необхідності розгляду декількох позовів в рамках одного провадження з істотним ускладненням вивчення матеріалів справи, дослідження наданих доказів, у зв`язку із збільшенням їх кількості, а так само розрахунків ціни позову та інших його складових
Взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним. Взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин (наприклад, з одного й того самого договору): доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємо суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Ефективним способом захисту слід вважати такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект для відновлення порушених прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.
За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, та відмові у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог Банку, що складає 25%, на користь Банку з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі – 968 грн. = (1 568 грн. (при зверненні Банку з позовом до суду) + 2 304 грн. (при поданні апеляційної скарги)) х 25%.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 23 травня 2018 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (680514, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) заборгованість за договором про кредитування поточного рахунку № б/н від 09 липня 2013 року, станом на 06 червня 2017 року, у сумі: - 6 027,33 грн. – заборгованість за кредитом.
В решті позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (680514, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) судові витрати у загальній сумі –968 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання здійснити звірку про рух коштів по двох рахунках та стягнення заборгованості – відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.03.2023 року.

Головуючий:                                                                О.В. Князюк

Судді:                                                                        С.М. Сегеда

                                                                М.М. Драгомерецький