Постанова
Іменем України
 
29 березня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 442/5077/21
провадження № 61-6234св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 27 квітня 2018 року він є власником домоволодіння та земельної ділянки на АДРЕСА_1 . 03 вересня 2018 року у згаданому житловому будинку була зареєстрована  ОСОБА_2 . Причиною надання ним згоди на реєстрацію місця проживання відповідача у спірному житлі було сприяння їй у працевлаштуванні як фізичної особи-підприємця на території Дрогобицького району.  ОСОБА_2 не мешкала постійно в будинку, її речі відсутні. Також відповідач не проживала з ним однією сім`єю, не вела спільного господарства, сторони не мали взаємних прав і обов`язків подружжя. При цьому він ніколи не створював  ОСОБА_2 перешкод в користуванні його власністю (будинком). В липні 2019 року відповідач залишила спірне житло, проте не реагує на його вимогу добровільно знятися з реєстрації, чим створює певні незручності, зокрема спричиняє матеріальні збитки у вигляді додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року у складі судді Крамара О. В. позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком  АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Разом з цим за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Наявним в матеріалах справи актом № 32, складеним Виконавчим комітетом Трускавецької міської ради Львівської області, підтверджується, що  ОСОБА_2 зареєстрована, однак фактично не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . Тобто відповідач без згоди позивача використовує належну йому власність для свого реєстраційного обліку. Факт реєстрації ОСОБА_2 у спірному житлі створює позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому будинком.
 
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Якимишин О. З. задоволено. Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що  ОСОБА_2 набула право на постійне проживання в житловому будинку АДРЕСА_1  за згодою власника ОСОБА_1 . Відповідач проживала з позивачем у спірному будинку з вересня 2018 року по липень 2019 року. Після того, як між сторонами погіршилися стосунки і ОСОБА_1 передумав офіційно зареєструвати шлюб із ОСОБА_2 , він дав відповідачу машину з водієм, який відвіз її до батьків у Хмельницьку область. Зазначене підтверджує, що ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою на постійне місце проживання у житловому будинку ОСОБА_1 та з його згоди, не може проживати в ньому не зі своєї волі, а внаслідок небажання власника, який примусив її виїхати з його будинку поза її волею. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на норми статей ЦК України, які регулюють право власника розпоряджатися своєю власністю, в тому числі на статтю 405 ЦК України, яка визначає право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Відтак, позивач ОСОБА_1 визнавав відповідача членом своєї сім`ї і вважав, що на підставі статей 64, 71 ЖК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вона втратила право користування спірним житлом. Разом з тим матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку без поважних причин. Тому оскаржуване рішення місцевого суду підлягає скасуванню. Поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Крім того, колегією суддів встановлено, що під час прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження та слухання справи суд першої інстанції допустив процесуальні порушення частин четвертої, шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), внаслідок яких відповідач ОСОБА_2 була позбавлена права отримати копію позовної заяви, надати відзив на позовну заяву та взяти участь в судовому засіданні чи забезпечити явку свого представника. Ухвалюючи заочне рішення, місцевий суд порушив вимоги статті 280 ЦПК України, які є підставою для скасування цього рішення, та допустив надмірний формалізм у вирішенні спору.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, а заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц. В даному випадку спір з приводу користування житловим приміщенням виник між ним як власником житлового будинку, який одночасно є і його користувачем, та  ОСОБА_2 , яка є користувачем цього будинку, однак добровільно залишила його. Отже, суду апеляційної інстанції необхідно було вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України, чого не було зроблено. Особливістю вирішення цього спору є те, що сторони не були членами сім`ї і відповідач не мала підстав вважати, що їх відносини носять постійний, не обмежений в часі характер. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності в будь-який час. Таким чином, в цій справі його інтереси як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси відповідача, яка не була і не є членом його сім`ї та добровільно залишила спірний житловий будинок. Припинення у відповідача права користування житловим приміщенням може бути підтверджено в судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
 
В лютому 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Якимишин О. З.подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В. від 21 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. 
 
05 серпня 2022 року справа № 442/5077/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В. від 28 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 10 січня 2023 року справу № 442/5077/21 визначено колегії суддів в кількості п`яти суддів: Ступак О. В. (головуючий), Погрібного С. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В. 
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 24 січня 2023 року у зв`язку з відрядженням судді Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року матеріали справи № 442/5077/21 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Фаловська І. М. (головуючий), Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Сердюк В. В. 
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідають.
 
Судами встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
З 03 вересня 2018 року у згаданому житловому будинку зареєстрована  ОСОБА_2 на постійне проживання. 
 
Згідно з актом № 32, складеним Виконавчим комітетом Трускавецької міської ради Львівської області,  ОСОБА_2 зареєстрована, однак фактично не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .
 
Cпір з приводу користування житловим приміщенням виник між ОСОБА_1 як власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та ОСОБА_2 , яка вселилася в цей будинок (зареєструвала 03 вересня 2018 року своє місце проживання) за згодою власника, однак з липня 2019 року, тобто майже два роки, не проживає у спірному житлі. 
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
 
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), на яку послався заявник в касаційній скарзі, наведені такі правові висновки.
 
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. 
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
В постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18), на які також послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
 
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження №14-64цс20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі.
 
Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
 
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
 
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
 
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
 
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
 
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. 
 
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Отже, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом).
 
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового правата інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України). 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач тривалий час не проживає у спірному житловому будинку, що є підставою для позбавлення її права користування належним позивачу житлом.
 
Верховний Суд погоджується з вищенаведеними висновками місцевого суду з огляду на те, що за встановлених в цій справі обставин  ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання та вселилася у спірний житловий будинок за згодою його власника -  ОСОБА_1 03 вересня 2018 року, однак з липня 2019 року, тобто майже два роки, вона не проживала з позивачем в будинку.
 
При цьому, як вбачається зі змісту заяви про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року та змісту апеляційної скарги, ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що в липні 2019 року вона сама прийняла рішення повернутися до своїх батьків у місто Хмельницький, розуміючи, що не зможе надалі жити з позивачем, який знайшов собі іншу жінку. Тобто факт непроживання відповідача у спірному будинку понад один рік обумовлений неповажними причинами.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що місцевий суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тоді як відповідач не отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками до неї, і, відповідно, не мала можливості ознайомитися з доводами заяви і надати суду свої заперечення проти цих доводів.
 
В апеляційній скарзі сторона відповідача посилалася, зокрема на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме - неотримання нею копії ухвали про відкриття провадження у справі і копії позовної заяви, а також - неповідомлення її належним чином про розгляд справи.
 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
Конструкція наведеної правової норми у взаємозв`язку зі статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку про те, що розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності доказів отримання іншою стороною копії позовної заяви, свідчить про позбавлення такої сторони доступу до правосуддя (можливості надати зауваження на доводи позовної заяви), що, у свою чергу, є обов`язковою підставою для скасування в апеляційному порядку оскаржуваного судового рішення місцевого суду.
 
За таких обставин, з урахуванням вищенаведених норм процесуального права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
 
Однак висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що  ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою на постійне місце проживання в житловому будинку ОСОБА_1 та з його згоди, не може проживати в ньому не зі своєї волі, а внаслідок небажання власника, який примусив її виїхати з його будинку поза її волею, не підтверджений жодними належними та допустимими доказами, а навпаки, спростовується обставинами, на які відповідач посилалася в апеляційній скарзі. У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 не довела, що факт її непроживання у спірному будинку понад один рік був обумовлений поважними причинами.
 
Безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, на які послався заявник в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла.
 
З огляду на викладене Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також Верховний Суд врахував вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та виходить з того, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності з огляду на те, що в липні 2019 року ОСОБА_2 добровільно повернулася до своїх батьків, з якими вона проживала до знайомства з позивачем, і що матеріали справи не містять беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідачапротягом встановленого законом строку в належному ОСОБА_1 будинку, в якому вона мешкала менше одного року, а отже, не мала достатніх та тривалих зв`язків з цим конкретним місцем проживання.
 
Таким чином, у справі, яка переглядається, інтереси позивача як власника житлового будинку та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном та яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.
 
За наведених обставин, відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що факт непроживання відповідача у спірному будинку понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним позивачу житлом.
 
Тому порушені права ОСОБА_1 підлягають захисту саме шляхом визнання  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належним позивачу житловим будинком АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але місцевим судом була порушена процедура розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і не дотримано в повній мірі принципи змагальності сторін та рівності учасників судового процесу, тобто судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а апеляційним судом - неправильно застосовані норми матеріального права, то обидва судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання позовної заяви немайнового характеру про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 908 грн, а за подання касаційної скарги - 1 984,80 грн.
 
Позовну заяву подано в липні 2021 року, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року - 2 270 грн) (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»), тобто 908 грн (2 270 х 0,4).
 
Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Отже, за подання касаційної скарги позивачу слід було сплатити 1 816 грн (2 270 грн х 0,4 х 200 %).
 
Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги та ухваленням Верховним Судом нового рішення про задоволення позову, понесені ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню частково (без урахування зайво сплаченої заявником суми судового збору за подання касаційної скарги), а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 724 грн (908 грн + 1 816 грн).
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Визнати  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком  АДРЕСА_1 . 
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. В. Сердюк  	
 	В. А. Стрільчук