ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 р.	Справа № 440/1303/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі :
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Кролівець П.О., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства ім. Зубковського, Головного управління ДПС у Полтавській області  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022  р. (ухвалене  суддею Гіглава О.В., повний текст якого складено 12.09.2022 р.)   по справі № 440/1303/22
          за позовом         Приватного підприємства ім. Зубковського  
          до         Головного управління ДПС у Полтавській області                 
          про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство ім. Зубковського (в подальшому – ПП ім. Зубковського) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.07.2021  р. № 0051901811 про застосування штрафу за порушення граничного строку сплати ПДВ у розмірі 50% у сумі 521244 грн.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.12.2021 р. № 0103181811 про застосування штрафу за порушення граничного строку сплати ПДВ у розмірі 25% у сумі 738464,49 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 24.12.2021 р. № 0103181811 в частині застосування до Приватного підприємства ім. Зубковського штрафної (фінансової) санкції в розмірі 444845,98 грн.; в іншій частині в задоволенні  позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022 р. в частині задоволення позовних вимог та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
У судовому засіданні  представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог залишити  без змін. 
У судовому засіданні  представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції в частині  відмови в задоволенні позову залишити  без змін. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги  позивача підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги відповідача  не підлягають задоволенню  з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено,  що контролюючим органом 30.06.2021  р. проведено камеральну перевірку з питання своєчасності сплати узгодженої суми грошового зобов`язання по податковим деклараціям з податку на додану вартість за липень 2020 року, за вересень 2020 року, за жовтень 2020 року, за грудень 2020 року та по податковому повідомленню-рішенню (форма "Ш") № 0004400416 від 29.09.2020 р. ПП ім. Зубковського, за результатами якої складено акт № 4922/16-31-18-11-09/34583838 від 30.06.2021 р., висновками якого встановлено несвоєчасне подання платіжних доручень на сплату узгоджених сум грошового зобов`язання за податковою декларацією з податку на додану вартість за липень 2020 року в розмірі 380465,75 грн. із затримкою на 14 календарних днів, за вересень 2020 року в розмірі 2074512,19 грн. із затримкою на 41 календарний день, за жовтень 2020 року в розмірі 287880 грн. із затримкою на 10 календарних днів, за грудень 2020 року в розмірі 2242129,19 грн. із затримкою на 2, 4, 36, 39, 108 та 141 календарних днів, чим порушено пункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України,  а також по податковому повідомленню-рішенню (форма "Ш") №0004400416 від 29.09.2020  р. в розмірі 19952,20 грн. із затримкою на один календарний день, чим порушено пункт 57.3 статті 57  Податкового кодексу України.
На підставі  висновків вищевказаного акту камеральної перевірки контролюючим органом 30.07.2021 р. прийняті податкові повідомлення-рішення: № 0051901811, яким до підприємства за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано штраф в сумі 521244 грн. (50% суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання); № 0051911811, яким до підприємства за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано штраф в сумі 743452,54 грн. (25% суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання). 
Не погодившись із вищевказаними податковими повідомленнями-рішення відповідача, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДПС України, за результатами розгляду вказаної скарги позивача, рішенням ДПС України № 27584/6/99-00-06-03-01-06  від 07.12.2021  р. частково  задоволено скаргу підприємства та скасовано податкове  повідомлення-рішення від 30.07.2021 р. № 0051911811 у частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 4988,05 грн.,  в іншій частині податкові повідомлення-рішення залишені без змін. 
24.12.2021 контролюючим органом винесене податкове повідомлення-рішення № 0103181811 від 24.12.2021 р., яким до підприємства за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано штраф в сумі 738464,49 грн. (25% суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання).
Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями відповідача № 0051901811 від 30.07.2021  р., № 0103181811  від 24.12.2021 р., позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган, застосовуючи до підприємства податковим повідомленням-рішенням від 24.12.2021  р. № 0103181811 штраф на підставі п. 124.2 ст. 124 Податкового кодексу України  в розмірі 25% за "умисну" несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання за податковими деклараціями з ПДВ за липень, вересень та жовтень 2020 року зі строками сплати у 2020 році, діяв безпідставно та необґрунтовано, у зв`язку з чим підлягає скасуванню,   а в іншій частині вказане податкове повідомлення рішення та податкове повідомлення -рішення від 30.07.2021  р. № 0051901811 необхідно залишити без змін. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із п. 75.1 ст. 75 ІІодаткового кодексу України (в подальшому – ПК України), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Відповідно до ст. 76 ПК України, камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Згідно із п. 124.1 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Відповідно до  п. 124.2 ст. 124 ПК України, діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Діяння, передбачені пунктом 124.2 цієї статті, вчинені повторно протягом 1095 календарних днів або які призвели до прострочення сплати грошового зобов`язання на строк більше 90 календарних днів, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що застосування п. 124.2 ст. 124 ПК України, можливе лише у випадку встановлення податковим органом умислу в діях платника щодо не сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.
Згідно  із п. 109.1 ст. 109 ПК України, податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених ПК України) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених ПКУ.
Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (абз. 2 п. 109.1 ст. 109 ПК України).
Тобто, необхідною та достатньою підставою для встановлення умислу в діях платника, є встановлення обставин, які прямо стверджують що платник податку не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки а й бажав їх настання. Саме бажання настання негативних наслідків є необхідною та достатньою умовою для встановлення умислу.
Відповідно до п. 112.2 ст. 112 ПК України, особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала змогу для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачено відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що пункт 109.3 статті 109 ПК України містить вичерпний перелік складів податкових правопорушень, для притягнення до відповідальності за які необхідно встановити вину платника податків. вказане правопорушення, передбачені пунктами 123.2123.3 та 123.5 статті 123 ПК України, пунктами 124.2124.5 статті 124 ПК України, а також пунктами 125-1.2125-1.4 статті 125-1 ПК України та  всі вказані склади правопорушень передбачають умисел на їх вчинення.
Інші склади правопорушень, передбачених відповідними статтями ПК України, не вимагають встановлення вини для притягнення платника податків до відповідальності.
Судовим розглядом встановлено, що акт про результати камеральної перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення не містять мотивів встановлення в діях платника податку умислу, а лише наявний висновок про накладення стягнення в межах п. 124.2 ст. 124 ПК України.
Тобто, відповідачем не надано доказів для застосування до платника податку саме п. 124.2 ст. 124 ПК України, п. 124.3 ст. 124 ПК України  положеннями яких передбачають накладення штрафу в розмірі 25 відсотків та 50 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Факт не своєчасної сплати узгодженої суми грошового зобов`язання є єдиним порушенням на яке посилається податковий орган, проте, дані посилання не є доказом наявності умислу в діях позивача.  
Пункт 124.1 ст. 124 ПК України визначає, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом встановлених строків, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу, при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання.
Оскільки відповідачем не доведено факт умислу в діяннях позивача, застосування п. 124.2 ст. 124 ПК України, п. 124.3. ст. 124  ПК України є протиправним.
Судовим розглядом встановлено, що позивач  не сплатив вчасно узгоджену суму грошового зобов`язання, що є підставою для застосування п. 124.1 ст. 124 ПК України та тягне за собою накладення штрафу у розмірі 5 % погашеної суми податкового боргу при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, та у розмірі 10 % погашеної суми податкового боргу при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не  надано доказів наявності умислу щодо несплати позивачем узгодженого податкового зобов`язання в межах обставин, встановлених перевіркою.
Посилання суду першої інстанції на можливість, яка  передбачена  п. 124.1 ст. 124 ПК України, визначення суми штрафу ПП ім. Зубковського самостійно судом,  суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки суд не може перебирати на себе повноваження контролюючого органу, так як в даному випадку має місце не помилка в розрахунку застосованих до позивача санкцій, а помилка в застосуванні норми права. Крім того, контролюючий орган, з врахуванням висновків суду, в порядку передбаченому законодавством, може переглянути свої висновки про необхідність нарахування штрафних санкцій за результатами проведеної камеральної перевірки ПП ім. Зубковського.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає,  що оскаржувані  податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, оскільки контролюючим органом у спірних правовідносинах  помилково застосовано п. 124.2  п. 124.3 ст. 124 ПК України, що, в свою чергу, спричинило протиправне визначення відсоткового значення нарахованого штрафу, у зв`язку з чим апеляційна скарга  позивача  підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача – залишенню без задоволення. 
Згідно  із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4  ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у  відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного  застосування норм  матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022 р. та прийняти постанову, якою  позов ПП ім. Зубковського задовольнити. 
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України,  судові витрати  за подання адміністративного позову в розмірі 18895,64 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 18334,41 грн., а всього 37230,05 грн. підлягають стягненню на користь ПП ім. Зубковського за рахунок бюджетних асигнувань  Головного управління ДПС у Полтавській області.
Керуючись ст. ст. 77,  243, 272, 286,  308, 315, 316, 317, 322, 325,   326,   328, 329 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства ім.Зубковського (ПП ім.Зубковського)  задовольнити.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2022 р. по справі № 440/1303/22  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов Приватного підприємства ім.Зубковського задовольнити. 
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області № 0051901811 від 30.07.2021 р.,  № 0103181811 від 24.12.2021 р.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь Приватного підприємства ім.Зубковського  витрати  по сплаті судового збору  в суді першої інстанції в розмірі 18895 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) гривень 64 копійки  та в суді апеляційної інстанції  в розмірі 18334 (вісімнадцять тисяч триста тридцять чотири) гривні 41 копійку, а всього 37230  (тридцять сім тисяч двісті тридцять) гривень 05  копійок. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.   

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  14.03.2023 року