справа № 370/807/22                                        головуючий у суді І інстанції Білоцька Л.В.
провадження № 22-ц/824/882/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         27 лютого 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,-
 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року позивач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.
У обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2010 р., який рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16.06.2020 р. розірваний. У період проживання у шлюбі з відповідачем у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі ними, серед іншого майна, 27.07.2017 р. була набута у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу квартира, що складається із двох кімнат, загальною площею - 68,4 квадратних метрів, житловою площею - 36,1 квадратних метрів за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, продовж 2017-2020 р. у придбаній квартирі за спільні кошти подружжя був проведений ремонт, придбано та встановлено майно, обладнання, меблі, техніку, тощо. Вказана квартира була оформлена на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замки у даній квартирі та не пустив до неї її та їхнього спільного сина. Також у розпорядженні відповідача залишилось інше майно, набуте у період шлюбу, яке він добровільно не повертав. У зв`язку з цим нею до Макарівського районного суду Київської області подано позовну заяву про поділ спільного сумісного майна. Справа триває близько двох років. Увесь цей час вона з сином проживали у її матері - ОСОБА_4 , в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . За цей період її колишнім чоловіком ОСОБА_1 відносно неї та їхнього малолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 неодноразово вчинялися та продовжують вчинятися дії, котрі були кваліфіковані працівниками поліції за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з такими діями ОСОБА_1 вона вимушена була викликати поліцію. Як наслідок у відношенні нього було складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. При цьому, у зв`язку з військовою агресією російської федерації по відношенню до України вище вказана квартира її матері, у якій вона проживала разом з сином зазнала значних пошкоджень, а сам будинок знаходиться в аварійному стані. Відповідна заява зареєстрована у додатку «Дія», також отримано витяг з ЄРДР по даному факту. Таким чином вона з сином втратила житло. За весь цей час відповідач жодного разу не поцікавився справами сина, хоча він живе у смт. Макарів, поруч, у придбаній ними спільно квартирі. Визначену судом на дитину суму аліментів відповідач вчасно не сплачує. Починає платити лише після її скарг до органів ДВС. Вона на даний час не має офіційного джерела доходу, виплати по місцю роботи не здійснюються, її мати - пенсіонер, здійснювати ремонт пошкодженої квартири не має фінансових можливостей, тому позивач живе з сином - де прийдеться, власного житла, окрім квартири, яку незаконно привласнив відповідач вона з сином не має.
Тому за захистом своїх прав позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд: усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом вселення до неї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом вселення до неї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у сумі 992, 40 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Натомість відповідно до ордеру на жиле приміщення № 19 від 23 грудня 1985 року позивачці належить частка у квартирі АДРЕСА_4 .
 
Окрім того, апелянт вказував, що матеріали справи не містять результатів розгляду протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . Наголошує, що постановою Макарівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року у справі № 370/313/21 провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
 
Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні сина, оскільки враховуючи, що між колишнім подружжям відсутня домовленість щодо визначення місця проживання дитини та сплати аліментів, тому виплата аліментів здійснюється через органи ДВС і не є свідченням того, що відповідач не приймає участі у вихованні сина.
 
Апелянт вказував про те, що з офіційної сторінки Макарівської селищної ради йому відомо, що на вулиці Проектній вже розпочато роботи по відновленню пошкоджених квартир за рахунок бюджетних коштів. Звертає увагу апеляційного суду на те, що в суді триває спір щодо поділу майна, зокрема і квартири, і що станом на сьогоднішній день саме відповідач є одноособовим власником.
 
На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано того факту, що відповідач заперечував наявність спірних правовідносин у справі № 370/807/22, пояснюючи  при цьому, що дійсні наміри позивача спрямовані на передчасне встановлення права володіння квартирою по АДРЕСА_5 , що є предметом розгляду в цивільній справі № 370/1961/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
 
Також апелянт зазначав, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
 
У доводах апеляційної скарги також вказано про те, що саме позивачка після погіршення стосунків між сторонами, переїхала на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_4 , забравши з собою сина, та не мала намірів  надалі проживати в спірній квартирі.
 
Апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. 
 
11 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві позивачка просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - без задоволення.
 
При цьому позивач зазначала про те, що відповідно до постанови суду першої інстанції від 18 березня 2021 року, так і відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року судами було встановлено той факт, що ОСОБА_1 змінив вхідний замок та не впустив до квартири, котра являється спільною сумісною власністю подружжя (за адресою: АДРЕСА_6 ) свою колишню дружину - ОСОБА_2 та їх сина - ОСОБА_3 , 2011 р.н. Окрім того, позивач зазначала, що на момент подання позовної заяви про усунення перешкод у користуванні житлом змінилися обставини, встановлені апеляційним судом під час апеляційного перегляду постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а саме: будинок, в якому проживала позивачка з сином не є придатним до експлуатації. Позивачка наголошує, що вона не має іншого житла, де б могла безпечно проживати зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 .
 
Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що оскільки спірна квартира набута подружжям за час шлюбу, вона є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також звертає увагу апеляційного суду на те, що сам апелянт не спростовує цього факту, що, на думку позивачки, підтверджується його листом-пропозицією від 25 серпня 2022 року та листом його представника, де вказано, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 добровільно покинула спірну квартиру та переїхала на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_4 й обмежила спілкування з сином позивачка заперечує та наголошує, що такі її дії є вимушеними внаслідок перешкоджання відповідачем позивачці у доступі до житла.
 
Також позивачка зазначала, що відповідачем не було надано доказів відновлення та придатності для проживання квартири АДРЕСА_4 .
 
19 січня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення апелянта, надіслані засобами поштового зв`язку 17 січня 2023 року. У вказаних письмових поясненнях апелянт, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, додатково зазначав, що відповідно до листа Макарівської селищної ради від 03 січня 2023 року № 03-22/03 ТОВ «Експертиза МВК» було проведено технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних споруд п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 . За результатами обстеження складено технічний звіт. Відповідно до результатів обстежень будівельні конструкції в 6 під`їзді (місце знаходження квартири № 76 ) перебувають в задовільному стані. Станом на 01 січня 2023 року було проведено поточні ремонти квартир, що не зазнали значних руйнувань, шляхом заміни пошкоджених дверних та віконних блоків. Зокрема, у квартирі 76 було замінено 2 вікна та балконний блок. В багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_7 , наявне електро та газопостачання. При цьому апелянт зазначає, що лист Макарівської селищної ради  від 03 січня 2023 року № 03-22/03 було отримано після винесення рішення судом першої інстанції та після звернення до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, а відтак, вказаний лист в якості доказу подається до суду апеляційної інстанції разом з поясненнями.
 
Окрім того, апелянтом надано проєкт Мирової угоди у справі № 370/1961/20, яку було зазначено, як невід`ємну частину до листа адвоката Вовченко С.М.
 
У судовому засіданні апелянт та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити.
 
Позивачка та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважають, що позовні вимоги є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним.
 
Інші учасники справи,  належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі з 28.09.2010 р. (а.с. 8).
Рішенням Макарівського районного суду Київської області (справа № 370/923/20) від 16.06.2020 р. вказаний шлюб розірваний (а.с. 9).
У період проживання у шлюбі у сторін по справі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
За час перебування сторін у шлюбі, 27.07.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу була набута квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу № 1596 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Форма власності: приватна, власники: ОСОБА_1 (а.с. 11-13).
Відповідно до ордеру на жиле приміщення №19 від 23.12.1985 р. позивачці належить частка у квартирі АДРЕСА_9 (а.с. 14).
Як вбачається з повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно, позивачем подано до порталу «Дія» повідомлення (реєстраційний номер: 22-04-0000141446-01, дата реєстрації: 30.04.2022 р.) про пошкоджене майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 та фотофіксацію пошкоджень квартири (а.с. 16, 17-24).
Згідно копій протоколів про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 було складено протоколи 03.02.2021 р., 19.02.2022 р. за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства (а.с. 27-29). 
Згідно довідки №173 від 29.06.2022 року, позивач ОСОБА_2 працює в Центрі творчості дітей та юнацтва імені Данила Туптала Макарівської селищної ради Відділу освіти, молоді, фізичної культури і спорту на посаді секретаря та її дохід з березня по травень 2022 р. склав 5 374,08 грн. (а.с. 31).
Згідно довідки від 02.08.2022 р. Макарівської селищної ради, встановлено, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_7 внесено до Переліку потенційно аварійно небезпечних об`єктів, які потребують невідкладних робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта або його окремих конструкцій згідно рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради від 29.07.2022 № 055. Згідно Технічного звіту ПП «Фірма «ІНЖЕНЕР» 23.06.22-ВОБ «Технічне обстеження (інструментальне) будівельних конструкцій п`яти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 , що зареєстрований у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за номером ТО01:4306-8557-8854-5536 у будівлі наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про необхідність виконання робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта та його окремих конструкцій. Подальша експлуатація об`єкту можлива після проведення протиаварійних, консерваційних заходів та повного відновлення ушкоджених конструкції (а.с. 42).
Також судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до поліції із заявами про притягнення до відповідальності її колишнього чоловіка ОСОБА_1 за те, що останній не пускає її з сином ночувати до квартири, в якій вони спільно проживають, за вчинення домашнього насильства. Заяви подавалися 26.04.2020 р., 27.04.2020 р., 26.01.2021 р., 14.02.2021 р.
Також, 26.06.2020 р. позивач зверталася до відповідача з листом-пропозицією щодо розподілу спільного сумісного майна, який залишився відповідачем без задоволення.
Судом першої інстанції було досліджено диск, на якому позивачем в присутності працівників поліції зафіксовано факт того, що відповідач не впускає позивача з дитиною до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони проживали в період шлюбу.
Також судом першої інстанції встановлено, що в судовому порядку вирішується спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ спільного майна, в тому числі спірної квартири. Справа триває близько двох років. Увесь цей час позивач з сином проживали в квартирі її матері за адресою: АДРЕСА_10 . Проте, на даний час вказана квартира не придатна для проживання у зв`язку з її пошкодженням внаслідок військової агресії російської федерації. Іншого житла, окрім спірної квартири позивач з сином не мають.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 з 2020 року не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В 2020 році відповідач самостійно замінив замок від вхідних дверей вказаної квартири, комплект ключів від нового замка іншим співвласникам не надавав і цей факт відповідачем не оспорювався.
Поряд з цим установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і цей факт відповідачем не спростовано. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зібраними доказами встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу та їхній малолітній дитині у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, і в якій позивач та малолітній син сторін мають право на проживання, а тому підлягають вселенню до неї.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства. 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, залишення особи без житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У даному випадку спір виник між колишнім подружжям з приводу користування житлом, набутим за час шлюбу і зареєстрованим на одного з подружжя, після припинення шлюбних відносин.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Поряд з цим, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира, за адресою: АДРЕСА_1 була набута відповідачем 27.07.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу під час перебування сторін у справі у шлюбі. 
Отже, сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем не може свідчити про те, що таке майно належить відповідачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з позивачкою шлюбу.
Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про наявність судового рішення щодо поділу даної квартири між колишнім подружжям, на вказану квартиру поширюється презумпція спільності права власності подружжя. 
Подібний висновок зроблено Верховним Судом у справі № 459/5027/13-ц (провадження № 61-17872св19, постанова від 30 березня 2021 року).
Отже, установивши, що спірна квартира, придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, оскільки інше на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій не встановлено домовленістю між ними та не визначено судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що позивач має рівне право з відповідачем на користування такою квартирою.
Натомість довід апелянта на передчасність встановлення судом першої інстанції права володіння позивачки спірною квартирою є необґрунтованим та суперечить презумпції спільності права власності подружжя.
Матеріали справи містять копію постанови Макарівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року в справі № 370/313/21, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч.1 ст.173-2 КУпАП України закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
При цьому, зі змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 не впустив в квартиру колишню дружину з сином та, окрім того, змінив замки від вхідних дверей.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, установивши, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні спірним житлом, що підтверджується встановленими у судових рішеннях обставинами, та зважаючи на рівність сторін у праві користування спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.
Окрім того, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України).
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Апеляційний суд наголошує, що відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, а тому перешкоджання відповідачем малолітньому сину ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою суперечить вищевказаним нормам права.
При цьому посилання апелянта на наявність у позивачки іншого житла за адресою: АДРЕСА_10 апеляційний суд оцінює критично, і до уваги не приймає, оскільки дана обставина не є такою, що спростовує право ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 на користування спірною квартирою.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд не приймає новий доказ, поданий стороною відповідача, а саме: копію листа Макарівського СР від 03 січня 2023 року № 03-22/03 щодо проведеного технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних споруд п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.172).
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 добровільно покинула спірну квартиру та переїхала на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_4 й обмежила спілкування з сином апеляційний суд зазначає, що, як вже було встановлено судом, такі її дії були вимушеними внаслідок перешкоджання відповідачем позивачці у доступі до житла та наявності конфлікту між сторонами справи.
 
Довід апелянта щодо його участі у вихованні та утриманні сина апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказаний довід не відноситься до предмету доказування в даній справі.
 
Щодо посилань апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 вересня 2021 року, справа № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21), колегія суддів зазначає про таке.
 
Предметом розгляду в справі № 200/17337/17 було визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, натомість предметом розгляду в справі, яка наразі переглядається апеляційним судом, є усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. А відтак, вказані правові висновки суду касаційної інстанції не є релевантними до правовідносин у справі №370/807/22.
 
Окрім того, в справі № 200/17337/17 касаційний суд зробив висновок про те, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності у позивачки права на звернення до суду із цим позовом з метою захисту її прав на користування спірним житловим приміщенням, що було підставою для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційним судом не було зроблено правових висновків щодо суті спору, а лише констатовано, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів позивачки та відповідача, не встановив обставин, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору, дійшов передчасного й необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності права на звернення до суду з позовом.
 
Таким чином апеляційний суд не вбачає підстав для застосування при розгляді даної справи правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 20 вересня 2021 року, справа № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21), на які посилався апелянт.
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.
Ухвалюючи судове рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі,
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
         Головуючий:                                                                                             Р.В. Березовенко

         Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

         Г.І. Мостова