Постанова 
Іменем України                 
 
22 лютого 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 751/2661/21
провадження № 61-12489св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова                              від 19 листопада 2021 року у складі судді Ченцової С. М. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася  до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про визнання права власності.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 вересня 1981 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 вересня 2013 року.
За час спільного проживання як подружжя, сторонами побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:          АДРЕСА_1 . Фактично житловий будинок було збудовано в 1987 році.
Після розлучення сторони фактично спільно не проживають.
Відповідач створив нову сім`ю та проживав із новою дружиною. У спірному житловому будинку залишився проживати спільний син ОСОБА_4 зі своєю сім`єю.
У грудні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом про виселення сина ОСОБА_4 разом із сім`єю, без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку, оскільки у квітні 2015 року право власності на спільне домоволодіння подружжя зареєстровано виключно за відповідачем.
Про порушення її права власності на вказаний житловий будинок вона дізналася лише після звернення відповідача до суду з позовом про виселення їх сина з родиною із спільного будинку.
Вважає, що житловий будинок, який було побудовано сторонами у справі під час шлюбу, хоч і оформлений на відповідача після реєстрації розірвання шлюбу, однак є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 листопада                         2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реєстрація права власності за відповідачем на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами після розірвання шлюбу не спростовує того факту, що ця нерухомість є спільним майном подружжя. 
Розірвання шлюбу не є підставою для припинення права власності одного з подружжя на об`єкти нерухомого майна, придбані подружжям у період шлюбу, а доводи пропуску строку позовної давності є необґрунтованими. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, про що заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції виходив не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_2 .
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. 
Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надано їм правильну оцінку.
При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Висновки місцевого суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі                              № 911/3594/17.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6  подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова                         від 19 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду                          від 10 листопада 2022 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 218 року у справі № 127/7029/15-ц та Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 286/1784/15-ц). 
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.
Місцевим судом не було встановлено ринкову вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, не враховано, що будівництво завершено після розірвання шлюбу та за власні кошти заявника. Не взято до уваги й те, що домоволодіння пошкоджено внаслідок обстрілу збройними силами Російської Федерації, а тому не є придатним для проживання.
Неправильним є висновок судів про те, що позивачка не пропустила строк позовної давності. 
Не взято до уваги, що рішенням Новозаводського районного суду                                   м. Чернігова від 24 вересня 2013 у справі № 751/7943/13-ц встановлено, що сторони більше десяти років не підтримують подружніх стосунків та що останній рік вони проживають окремо.
Крім того, дану справу місцевим судом помилково віднесено до малозначних.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
26 січня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України
У лютому 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 27 вересня 1981 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 відповідного змісту.
13 грудня 1984 року Відділом комунального господарства Новозаводської районної Ради народних депутатів м. Чернігова і ОСОБА_2 укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності, який посвідчено старшим державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори за реєстровим                    № 2-5041. За цим договором ОСОБА_2 надана для будівництва двоповерхового житлового будинку земельна ділянка, який відповідач, відповідно до пункту 4 цього договору, зобов`язаний побудувати до 03 серпня 1987 року (т. 1, а.с. 152-153).
Згідно з інвентаризаційною справою Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації № 1603 та копією технічного паспорта, виданого цим же бюро                       10 квітня 2015 року, роком побудови спірного житлового будинку є 1987-й, а саме у ній зазначено роком побудови: житлового будинку (А-1) - 1987, підвалу під частиною будівлі А1-1 - 1987, погреба з шийкою Г-1 - 2006, мансарди житлової А2-1 - 1987, тамбура а-1 - 1987, прибудови А3-1 - 2006, убиральні Б-1, гаражу В-1, навісу Д-1 - 2006, балконів а1-1, а2-1 - 1987, басейна для збору води д-1 - 2006                              (т. 1, а.с. 15-18).
Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2013 року у справі № 751/7943/13-ц, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. В описовій частині цього рішення вказано, що у позовній заяві                     ОСОБА_2 зазначено, що сторони не підтримують подружні стосунки понад                 10 років і що останній рік вони проживають окремо. В мотивувальній частині цього рішення вказано, що суд, беручи до уваги відсутність у сторін неповнолітніх дітей, їх тривале проживання окремо, дійшов висновку, що шлюб належить розірвати                  (т. 1, а.с. 7).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2020 № 225185005, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 206,2 кв. м, житловою площею 77,6 кв. м, 28 квітня 2015 року зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 2015 року за ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 14). 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                     від 23 вересня 2020 року, вказаний будинок разом із складовими його частинами: «убиральня, 1, Б», «гараж, 1, В», «навіс, 1, Д» належать на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_2 , виданого Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції                   06 травня 2015 року (т. 1, а.с. 68).
У копії експертного звіту № 13072022-3 від 13 липня 2022 року за результатами обстеження технічного стану житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійсненого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 з метою проведення обстеження технічного стану житлової будівлі, пошкодженої під час проведення бойових дій на території м. Чернігова, спричинених збройною агресією російської федерації, для визначення можливості безпечної та надійної його експлуатації, зазначено таке. В будинку наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про необхідність виконання робіт щодо часткового демонтажу частин будинку або його окремих конструкцій, підсилення будинку або його окремих несучих та огороджувальних конструкцій; будинок не придатний для експлуатації; рекомендовано виконати проектно-кошторисну документацію на капітальний ремонт будинку відповідною установою та на її основі виконати роботи щодо укріплення несучих конструкцій та відновлення пошкоджених його частин (т. 2, а.с. 41-47).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.
Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями в їх мотивувальних частинах.
Місцевим та апеляційним судом правильно вказано, що мотивувальна частина рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2013 року у справі № 751/7943/13-ц не містить висновку про те, що сторони більше десяти років не підтримують подружніх стосунків, а вказано про те, що останній рік вони проживають окремо, спільне господарство ними не велося з 2003 року.
Відповідно до положень статті 22 КпШС України, що був чинним до 31 грудня                  2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень частини четвертої статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У справі, яка предметом перегляду, заявником не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок з надвірними будівлями й спорудами набуто за рахунок коштів та (або) майна, що належали (належало) особисто відповідачу.
За таких обставин правильними є висновки місцевого суду про те, що спірний будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю сторін як такий, що набутий ними у шлюбі, і частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в цих об`єктах є рівними в силу частини першої статті 70 СК України, частини першої статті 28 КпШС України, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що домовленістю між ними або шлюбним договором визначено інше.
Висновки місцевого суду про те, що спірний будинок на АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами закінчені будівництвом у період перебування сторін у шлюбі заявником не спростовано.
Доводи заявника про те, що місцевим судом не було встановлено ринкову вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що встановлення такої обставини не має правового значення для правильного вирішення даного спору, так само, як і обставини пошкодження спірного домоволодіння внаслідок обстрілу збройними силами російської федерації.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі                № 303/4265/18, провадження № 61-64св20).
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 листопада                      2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого                    2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня                 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).
Під час розгляду цієї справи встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права, а саме про реєстрацію 28 квітня 2015 року права власності на житловий будинок на ім`я відповідача, після того як останній у листопаді 2020 року подав до суду позов про визнання сина та його сім`ї такими, що втратили право користування житловим будинком.
За таких обставин місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності позивачкою не пропущений. 
Доводи заявника про те, що дану справу місцевим судом помилково віднесено до малозначних є безпідставними з огляду на те, що положеннями частини четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Доводи заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, Об`єднаної палати касаційного цивільного суду                                  від 03 жовтня 218 року у справі № 127/7029/15-ц та Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 286/1784/15-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 
У справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) розглядався спір між фізичними особами про стягнення позики. У цій справі Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію про те, що під час обчислення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018св18) Верховним Судом розглядався спір між фізичними особами про поділ майна подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стягнення компенсації за відчужене майно без згоди іншого подружжя, визнання майна особистою власністю.
У цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі               № 201/14044/16-ц, та дійшла висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
У справі № 286/1784/15-ц (провадження № 61-30164св18) розглядався спір між фізичними особами про поділ майна подружжя. Верховний Суд у цій справі вказав про те, що один з подружжя має право на отримання грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частки спільного майна, яке було відчужене іншим з подружжя, а також вартості 1/2 частки будівельних матеріалів, використаних на прибудову до житлового будинку.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11,                від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі №  910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 218 року у справі                   № 127/7029/15-ц, та Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 286/1784/15-ц.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах (у неподібних правовідносинах) не має правового значення для справи, яка є предметом касаційного перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Ухвалюючи рішення у справі, місцевим судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, а висновки суду відповідають належним чином оціненим доказам, що надані сторонами (стаття 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду та є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова                                 від 19 листопада 2021 року та постанови Чернігівського апеляційного суду                            від 10 листопада 2022 року без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | В. В. Сердюк
| С. Ю. Мартєв
| І. М. Фаловська