ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 березня 2023 року           справа №200/17742/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі №200/17742/21 (головуючий І інстанції Стойка В.В. ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                    УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.10.2004 рік, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік у повному обсязі;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повністю зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.10.2004 рік, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік у повному обсязі без виключення будь-яких періодів роботи і провести перерахунок призначеної пенсії із врахуванням до страхового стажу зазначених періодів здійснення підприємницької діяльності, починаючи з 15 червня 2021 року, тобто з дати звернення за перерахунком;
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.10.2004 рік, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік у повному обсязі. Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №914370163329 від 18.06.2021 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні перерахунку пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.10.2004 рік, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік у повному обсязі без виключення будь-яких періодів роботи і провести перерахунок призначеної пенсії із врахуванням до страхового стажу зазначених періодів здійснення підприємницької діяльності, починаючи з 15 червня 2021 року, тобто з дати звернення за перерахунком. Стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 908 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішенням №914370163329 від 18.06.2021 відмовлено позивачу в перерахунку пенсії згідно ч.4 ст.42 Закону №1058-ІV, оскільки періоди підприємницької діяльності, вказані в довідці №611 від 11.06.2021 враховано при первинному призначенні пенсії 01.06.2017. Твердження суду, що відповідно врахування періоду здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу в повному обсязі повинно здійснюватися незалежно від сплати страхових внесків є протиправним, оскільки прямо суперечить імперативним нормам ч.3 ст.24 Закону №1058-ІV. При цьому, нормами п.3.1 розділу ХV Закону №1058-ІV, встановлено право на обчислення страхового стажу за період здійснення підприємницької діяльності незалежно від сплати страхових внесків, виключно для визначення права на призначення пенсії, що не застосовується до позивача, оскільки пенсія останнього призначена в червні 2017 року. Також зазначає, що обчислення страхового стажу, призначення та виплата пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України. Крім того, судом проігноровано, що договір №45 від 22.09.2021, укладений між позивачем та адвокатом Каратиш Ю.В. та довідка про сплату послуг адвоката не може братися до уваги, оскільки вищевказаний договір та довідка не містить детальний опис робіт, виконаних адвокатом та здійснення ним витрат необхідних для їх зібрання по справі. Також, при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу має бути враховано принцип співмірності, оскільки дана справа є незначної складності.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Згідно свідоцтва №356970 серія В01 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Дата проведення державної реєстрації 04.06.1998 року, номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР 22380170000000801. Довідкою від 29.03.2005 року №9/28-013 підтверджується взяття на облік як платника податків ОСОБА_1 08.06.1998 року за №285.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Управлінні та отримує пенсію за віком відповідно положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058).
15.06.2021 року позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про перерахунок пенсії згідно ч. 4 ст. 42. Закону № 1058. До заяви про перерахунок пенсії позивачем додано довідку № 611 від 11.06.2021 про перебування на обліку у Великоновосілівській Державній податковій інспекції Головного управління ДПС у Донецькій області, згідно якої ОСОБА_1 з 08.06.1998 по 31.12.2001, з 01.01.2003 по 31.12.2015 підприємницьку діяльність здійснював із використанням спрощеної системи оподаткування, з 01.01.2002 по 31.12.2002, з 01.01.2016 по 05.09.2017 підприємницьку діяльність здійснював із використанням загальної системи оподаткування.
Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №914370163329 від 18.06.2021 (яке розглядало заяву позивача про перерахунок пенсії за принципом екстериторіальності) відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перерахунку пенсії згідно ч. 4 ст. 42 Закону № 1058-IV, оскільки, періоди підприємницької діяльності, вказані в довідці № 611 від 11.06.2021 враховано при первинному призначенні пенсії ОСОБА_1 01.06.2017.
В період з 08.06.1998 по 31.12.2001, з 01.01.2003 по 31.12.2015 позивач, як фізична особа – підприємець перебував на спрощеній системі оподаткування. Період з 01.01.2004 по 31.10.2004 роки, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік позивачу зараховано до страхового стажу на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу, що використовуються в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
До вказаного рішення відповідачем 1 було додано розрахунок стажу, врахованого при визначенні права на перерахунок пенсії «Форма РС-право», згідно з яким страховий стаж враховано: за період з 01.01.2004 по 31.10.2004 роки – 20 днів; за період з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік – 2 дні; за період з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік – 1 день (01.07.2006); за період з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік – 2 дні; за період з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік – 203 дні; за період з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік – 0 днів.
Згідно даних з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «ІНДИВІДУАЛЬНІ ВІДОМОСТІ ПРО ЗАСТРАХОВАНУ ОСОБУ» форма ОК-5, ОСОБА_1 сплачував ЄСВ в частині спірних періодів: 01.01.2004 по 31.10.2004 роки, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон №1058) страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Водночас за приписами п. 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Отже, з огляду на зазначене правове регулювання спірних правовідносин апеляційний суд дійшов таких висновків:
- положення Закону № 1058 не розділяють страховий стаж окремо на такий, що застосовується для визначення права на призначення пенсії, та такий, що застосовується для обчислення розміру пенсії. Доводи пенсійного органу з цього приводу не ґрунтуються на приписах чинного законодавства. Таким чином, особа за період роботи (ведення підприємницької діяльності) набуває один страховий стаж, який застосовується як для призначення пенсії, так і для обчислення її розміру;
- загальне правило обрахування страхового стажу дійсно міститься у ч. 3 ст. 24 Закону № 1058, разом з тим у п. 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону для осіб, які вели підприємницьку діяльність, законодавцем визначені окремі правила обчислення страхового стажу, а саме, період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включається до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.
З огляду на такі висновки апеляційний суд вважає, що пенсійний орган не може застосовувати при обчисленні розміру пенсії особи інший страховий стаж, ніж застосований при визначенні права на її призначення.
За змістом ч.2 та ч.3 ст.19 Закону № 2464-VI, державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб; ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно ст.18 Закону № 2464-VI, джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад; органів доходів і зборів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску; інших джерел, передбачених законодавством.
За змістом ч.1 ст. 20 Закону № 2464-VI, Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону. Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 2 статті 20 Закону № 2464-VI встановлено, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Враховуючи вищенаведене, внесення відомостей до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, що подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, в тому числі фізичними особами-підприємцями.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку № 22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за загальною системою оподаткування з 01.07.2000 року підтверджується відомостями із бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а до 01.07.2000 року – довідкою про сплату страхових внесків. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Отже, до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме: з 01.01.2004 по 31.12.2017 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 08.06.1998 року по 31.12.2001 рік, з 01.01.2003 року по 31.12.2015 рік підприємницьку діяльність здійснював із використанням спрощеної системи. Сплата страхових внесків за зазначені періоди підтверджується індивідуальними відомостями Форми ОК-5.
З довідки ОК-5 вбачається:
- в 2004 році страхові внески сплачені за період січень-жовтень, грудень, але до стажу враховано лише 22 дні, замість 11 місяців;
- в 2006 році страхові внески сплачено за липень, жовтень, листопад, але до стажу враховано лише 3 дні, замість 3 місяців;
- в 2007 році страхові внески сплачені за весь рік, проте до стажу враховано лише 88 днів;
- в 2008 році страхові внески сплачено за весь рік, але враховано до стажу 109 днів;
- в 2009 році страхові внески сплачено за січень-липень, але замість 7 місяців стажу, враховано тільки 6 днів;
- в 2010 році страхові внески сплачено за січень-липень, вересень-грудень, проте замість 11 місяців стажу, враховано тільки 5 місяців.
З аналізу врахованого стажу відповідачем, вбачається, що стаж врахований пропорційно сплаченій сумі страхового внеску, що прямо суперечить вищезазначеним нормам законодавства.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.10.2004 рік, з 01.12.2004 року по 31.12.2004 рік, з 01.07.2006 року по 31.07.2006 рік, з 01.10.2006 року по 30.11.2006 рік, з 01.01.2007 року по 31.07.2009 рік, з 01.01.2010 року по 30.06.2010 рік у повному обсязі без виключення будь-яких періодів роботи і провести перерахунок призначеної пенсії із врахуванням до страхового стажу зазначених періодів здійснення підприємницької діяльності, починаючи з 15 червня 2021 року, тобто з дати звернення за перерахунком.
Щодо доводів апелянта, що обчислення страхового стажу, призначення та виплата пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України, суд зазначає наступне.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За приписами частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст. 134 КАС України).
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами частини 7 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За приписами частини 9 цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Судом встановлено, що 22 вересня 2021 року між адвокатом Каратиш Ю.В. та ОСОБА_1 укладено договір №45 про надання правової допомоги. Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, гонорар адвоката складає 2500,00 грн.
У якості доказів про сплату гонорару, в матеріалах справи наявна довідка від 22.09.2021 року про сплату позивачем коштів за надання правової допомоги в розмірі 2500,00 грн.
Надаючи оцінку правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи співрозмірність заявлених та задоволених позовних вимог, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області судові витрати в сумі 2500,00 грн.
Такий розмір витрат є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета задоволеного позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції, враховуючи обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 139 КАС України, правомірно стягнуто на користь позивача суму 2500 грн. понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу.
Стосовно зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення ним підприємницької діяльності і провести перерахунок призначеної пенсії, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).
Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами п. 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Колегія суддів вважає, що аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 зумовлює такі висновки:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Отже, з огляду на приписи п. п. 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.
Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зобов`язаний прийняти рішення про призначення пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про хибність висновку суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення ним підприємницької діяльності і провести перерахунок призначеної пенсії, оскільки подана позивачем заява з документами Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області по суті взагалі не розглядалась і рішення про відмову у призначенні пенсії не приймалось. В даному випадку спірне рішення про відмову в призначенні пенсії прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі № 200/17742/21 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі № 200/17742/21 - змінити.
В абзаці четвертому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі №200/17742/21 слова «Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області» замінити на «Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області».
В абзаці п`ятому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі №200/17742/21 слова «з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області» замінити на «з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області».
Абзац шостий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі №200/17742/21 – виключити.
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 р. у справі №200/17742/21 – залишити без змін. 
Повне судове рішення – 07 березня 2023 року. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                    Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                       А.А. Блохін

                                                                                                                           І.В. Сіваченко